10 C. O. E. ARBO. M.-N. Kl. 



Jicderen {Jœdarr — Kystranden) udgjorde oprindelig kun et Herred, 

 skjønt det bestod af mange forskjellige Præstegjæld, dog regnede man 

 det ikke længer end til Hafrsfjord, nu kalder man det i Almindelighed 

 Jæderen lige til Stavanger. 



Allerede dette Forhold tyder for denne Landsdels vedkommende 

 paa en vis Ensartethed i naturlig og folkelig Henseende, hvilket vi vil 

 see ogsaa kommer tilsyne i de anthropologiske Forhold. Landets natur- 

 licre Beskafifenhed bidrog i fortrinsvis Grad hertil — den satte ingen 

 Hindringer for Befolkningens Udbredelse, der var ingen hoie Fjeld eller 

 van.skelige Fas, der stængte Dalbefolkningerne ude fra hinanden og 

 bragte dem til at isolere sig som saamange Steder paa Østlandet — det 

 hele er jo et forholdsvis fladt Forland. Heller ikke store Skove vanske- 

 liggjorde Befolkningens Fremtrængen^, endskjønt vel neppe Jæderen 

 den^ang, efter Fundene af Træstammer i Myrene at dømme, var saa 

 skogbar som nu -. 



Fra Kysten kunde derfor Befolkningen uhindret af naturlige Vanske- 

 lio-heder udbrede sig indover Landet til alle Kanter. Derhos frembød 

 vel heller ikke Egnen i og for sig, som tidligere allerede fremhævet, 

 noget særdeles lokkende eller indbydende for nye Indvandere med større 

 Fordringer end Stenalderens Folk; thi selv om Jæderen tidligere for en 

 Del kan have været bedækket med Skov og saaledes havt et mere til- 

 talende Ydre end nutildags, har dog de stenede Vidder sat store Vanske- 

 ligheder for Rydningsmændene og desto større jo mere primitive deres 

 Redskaber have været. Heller ikke nutildags forekommer Indflyttere 

 til Jæderen hyppig, og Ægteskaberne indskrænke sig i Almindelighed 

 til Jæderbygderne. Dette bidrager naturligvis ogsaa til Ensartetheden, 



1 At de store Skove i Norden satte indvandrende Befolkninger store Hindringer og 

 derfor i lange Tider dannede Bygdegrændser, ser man overalt i Norden. Jeg skal blot 

 nævne »Landet nordanskogs og sunnanskogs» i Sverige som Betegnelse for Svealand 

 og Götaland, den hercyniske Skov i Tyskland, ligesom Sagaerne tilstrækkeltg illustrerer 

 de Vanskeligheder, som Sverre havde med at arbeide sig frem igjennem Skovene i 

 Jernberaland (Dalarne) og det endskjont det ikke vare tropiske Skove, som de Stanley med 

 Møisommelighed arbeidede sig igjennem. Jeg finder derfor, at Dr. Andr. Hansen af- 

 færdiger dette Spergsmaal vel letvint i sit Foredrag i geografisk Selskab i Christiania 

 (Om Indvandringen i Skandinavien, Foredrag 21/^^ 90 udgivet af det geogr, Selskab), 

 hvor han polemiserer mod min Opfatning af de store Skoves Betydning som Skillemure 

 mellem vore Bygdetyper. Nordmændene vare ikke skogrædde, siger han. Jo, de havde 

 relop stor Respekt for Skovene, det ser man flere Steder antydet — og ikke heller 

 havde de den amerikanske Tommcrox til at hugge sig frem med — derfor fulgte Ind- 

 vandringen ogsaa helst Elvedragene, hvor Fremkomsten dog var en Smule lettere, da 

 man kunde see lidt fremover. 



2 Dog synes allerede længe for Peder Claussens Tid Jæderen at have været paa det 

 nærmeste blottet for Skov. 



