igi6. No. II. OM 5INDS5YGEPLEIENS UDVIKLING I EUROPA. 



agtige diætetiske regler, men bruger vin. Under de akute depressioner 

 anvender han isolation og sengeleie og giver minutiøse bestemmelser om 

 sygeværelsets og sengens indretning, alt i den hensigt at skaffe den störst 

 mulige ro. I visse tilfælde benytter han aareladning og kopsætning. 



SoRANOs sluttede sig nærmest til samme skole som Asclepiades, men 

 stillede sig dog i mange henseender kritisk baade til ham og til de øvrige 

 autoriteter. Han gjorde i maniske tilstande en moderat anvendelse af aare- 

 ladning, men udtaler sig skarpt mod dette middels anvendelse under depres- 

 sive tilstande. Patienten skal ligge til sengs i et lyst og \armt værelse 

 og saavidt mulig holdes i ro uden musik. Han maa være under streng 

 opsigt af et paalideligt vagtpersonale, men mekaniske tvangsmidler eller 

 prygl er i alle tilfælde forkastelig. 



Galexos, der, som det synes, ikke har beskjæftiget sig 5\nderlig med 

 sindssyge, har ikke tilført den psykiatriske therapi noget væsentligt nNt. 

 Han foretrak at laxere for at aarelade og anbefalede radix Hellebori. 



Den antikke psykiatri fortsattes i det byzantinske rige, og blandt denne 

 tids psykiatere skal nævnes Paulos fra Æglna fra det yde aarhundrede 

 og Johannes, der levede i det 14de aarhundrede. 



Som vi tidligere |B. I s. 196I har paapeget, kan det ikke antages, at 

 Grækerne eller Romerne har kjendt indretninger svarende til vor tids 

 sindssygeanstalter; og uden saadanne kan en rationel behandling af samt- 

 lige sindssygdomsformer overhovedet ikke finde sted. De fleste af disse 

 kræver nemlig for en forsvarlig behandling patientens fjernelse fra de gamle 

 omgivelser og anbringelse under nye for ham hensigtssvarende forhold; ja 

 man kan i mange tilfælde næsten sige, at selve opholdet i anstalten er 

 den egentlige behandling. Det er i virkeligheden kun et lidet antal af de 

 sindssyge, der egner sig til behandling i hjemmet, og allerede af denne 

 grund maa det antages, at de græsk-romerske læger kun har faaet et meget 

 begrænset antal af de sindssyge til behandling. Men hertil kommer et 

 andet forhold, som i fortiden i langt høiere grad end i nutiden bidrog til 

 at unddrage det store antal sindssyge fra lægehjælpen. 



Til alle tider har samfundet overfor de sindssyge havt — og vil altid 

 faa — en dobbelt opgave, nemlig saavel den at beskytte og behandle de 

 sindssyge for disses egen sk3'ld som den at værge samfundet mod deres 

 farlige og ordensforstyrrende handlinger, og begge disse krav maa efter 

 sagens natur tilfredsstilles i og med hinanden, skjønt de aldrig helt ud kan 

 forsones. Xaar begge krav ikke samtidig paa tilfredsstillende maade kan 

 opfyldes, maa et af dem gives fortrinnet; men afgjørelsen af spørgsmaalet 

 om, hvilket af dem i saa tilfælde forst og fremst skal søges opfyldt, beror 

 paa en række omstændigheder, som under forskjellige tidsaldre og leve- 



