PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



forhold maa gjøre sig gjældende paa forskjellig maade og med heist for- 

 skjellig styrke, og selv bortseet herfra, kan det i det givne tilfælde være 

 meget vanskeligt at træffe afgjørelse om, hvorvidt man skal anvende tvangs- 

 midler og indespærring. Denne afgjørelse afhænger først og fremst af de 

 hjælpemidler, hvorover vedkommende samfund paa det givne tidspunkt 

 raader, og disse hjælpemidler var overmaade mangelfulde, ligetil vi i nu- 

 tiden fik et helt system af midler og forholdsregler, paa hvis tilveiebrin- 

 gelse man i fortiden ikke engang kunde tænke. 



At man ogsaa i den klassiske Oldtid var nødt til at binde og fængsle 

 sindssyge, selv om man baade havde fuld forstaaelse af, at de var sinds- 

 syge, og erkjendte, at de som saadanne af lov og ret var erklærede straf- 

 frie, ligger i sagens natur, og at disse midler blev bragte i anvendelse, 

 kunde vi derfor vide, selv om vi ganske havde savnet paalidelige historiske 

 efterretninger derom; men saameget klarere er sagen selvfølgelig bleven 

 derved, at der foreligger en række fuldt paalidelige historiske efterretninger. 

 Den gammelgræske digtning har ogsaa efterladt os levende skildringer af 

 uroanfald med voldsomhed, og flere af de store dramatikere har endog ind- 

 ført paa scenen saadanne anfald. 



Som tidligere anført havde de sindssyges slægtninge ansvar for, at 

 de urolige syge var under tilbørlig opsigt; og at denne ordning ikke i 

 alle tilfælde var betryggende nok, anerkjendte Romerne, idet de indførte 

 det autoritative tutel og gav dette anvisning paa fængslerne som dententions- 

 anstalter •'^. 



Efter det kjendskab, vi har til de antikke fængsler, kan vi anse det 

 som sikkert, at de i disse indsatte sindssyge blev behandlede sammen med 

 og paa samme maade som varetægts- og straffanger; og behandlingen af 

 disse var af en art, som vi i nutiden vil være enige om at betegne som 

 grusom. I saadanne anstalter har selvfølgelig adgangen til lægehjælp været 

 overmaade stærkt begrænset, og om at tilkalde læge i anledning af sinds- 

 sygdom har der vistnok yderst sjelden været spørgsmaal. 



Om hvor mange sindssyge der i den klassiske Oldtid har været læn- 

 kede i private huse eller indsatte i fængsler, kan vi, som tidligere bemærket, 

 ikke danne os nogen mening. Det er dog neppe tvilsomt, at et endnu 

 langt større antal af disse syge blev unddraget lægebehandling, fordi de 

 overhovedet ikke blev erkjendte som saadanne, eller fordi man ikke ansaa 

 nogen forholdsregel overfor dem paakrævet eller kjendte nogen medicinsk 

 behandling, som kunde finde anvendelse. En del af dem blev vel for- 

 øvrigt allerede dengang af almenheden anseede som profeter. 



^ Jfr. ogsaa ovencit. brev fra keiserne Marcus Aurelius og Commodus (B. II s. 7). 



