1916. No. II. OM SINDSSVGEPLEIENS UDVIKLING I EUROPA. 



Vi har i denne bogs ferste dels iste og 4de kapitel omtalt, hvorledes 

 den vesteuropæiske Middelalder vendte tilbage til den for-klassiske op- 

 fattelse af maniens aarsag, samtidigt med at kjendskabet til de øvrige sinds- 

 sygdomme gik tabt. Det er da uden nærmere paavisning klart, at al den 

 rigdom, som den græsk-romerske medicin havde indvundet for psykiatrien, 

 i og med denne udvikling maatte forspildes; men om denne videnskabelige 

 fallits virkning for de sindssyges Hvsvilkaar hersker der efter min opfatning 

 temmelig uklare forestillinger, som har bragt os et noget fortegnet billede 

 af disse patienters stilling gjennem hele dette lange tidsrum. 



Dette hænger nøie sammen med den almindelige bedømmelse af Middel- 

 alderen som en mørkets og tilbagegangens tid. Man har forestillet sig 

 den klassiske Oldtid og Nutiden som to halvringe af guld og Middelalderen 

 som en uægte lodning, der sammenfeier disse halvringe; men dette er kun 

 en taabelig sammenligning, som bunder i mangel paa historisk syn, og som 

 umuliggjør en retfærdig dom om Middelalderens kulturelle værdier og 

 derfor ogsaa stænger for forstaaelsen af tidens forhold til de sindssyge. 



Ganske vist skjæmmes Middelalderen af saadanne grusomme forvildelser 

 som kjætter- og hexeforfølgelserne; men for det første var det nu kun et 

 kortere afsnit af Middelalderen, som formørkedes ved disse uhyrligheder, 

 og for det andet maa man vel erindre, at hverken kjætterne eller hexene 

 af datiden ansaaes som sindssyge, men derimod som yderst ondsindede og 

 farlige ildgjerningsmennesker; og denne opfatning kunde med tidens reli- 

 giøse og videnskabelige forudsætninger have en vis berettigelse, saameget 

 mere som hexeprocesserne var en reaktion mod et demoraliserende sværmeri 

 af meget farlig art og ødelæggende virkning ^ 



lldgjerningsmænd havde man ogsaa i den klassiske Oldtid ; og i Nu- 

 tiden ligetil henimod vore dage behandledes de lige skaanselløst og neppe 

 synderlig mindre grusomt end i Middelalderen. Man maa heller ikke se 

 bort fra den omstændighed, at mange af hexene meldte sig selv for hexeri, 

 eller ialfald efter anmeldelse — tildels uden tortur — afgav bekjendelse, 

 og med den ubetingede tiltro, man dengang havde til bekjendelsens bevis- 

 kraft, var det naturligt at godtage denne som bevis — al den stund man 

 antog, at hexeri var muligt. Enkelte angav sig selv som skyldige i 

 hexeri for paa denne maade at blive dømte til døden. For henrettelsen 

 blev man nemlig forberedt til døden og fik syndsforladelse, hvorved man var 

 sikker paa at komme ind i himmelen. Saadanne anmeldelser har man der- 

 for med rette betegnet som indirekte selvmord. 



1 JtV. B. I s. 202. 



