PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



Man er af de anførte grunde efter min opfatning ikke berettiget til at 

 anse hexeforfelgelserne som bevis for, at menneskene i sin almindelighed 

 var mere grusomme i det heromhandlede end i andre tidsafsnit. En anden 

 sag er det selvfølgeligt, at grusomhedstilbeieligheden maa antages at have 

 vexlet med gonochorismens stand, hvilken maa have varieret i løbet af 

 Middelalderen, ligesom det ogsaa maa ansees givet, at algolagniske til- 

 bøieligheder under forfølgelserne er blevne nærede og har skaffet sig til- 

 fredsstillelse ^ 



Tidens fanatisme og udskeielser berettiger os heller ikke til at se bort 

 fra kirkens omfattende barmhjertighedsarbeide, som ogsaa kom de sinds- 

 syge til gode, og man maa, hvis man vil dømme retfærdigt, holde sig for øie, 

 at kirken overtog varetagelsen af høivigtige humane interesser, som staten 

 dengang lod ligge og efter sin hele organisation maatte lade ligge. At 

 kirken ikke magtede at skabe en ordentlig sindssygepleie med f3'ldest- 

 gjorende lægehjælp, er ubestrideligt; og denne manglende evne er vel en 

 af hovedgrundene til, at de pladse, man tilveiebragte i de milde stiftelser, 

 særlig i de saakaldte Hellig-Aands-huse, som specielt tog sig af de sinds- 

 syge, vedblivende var altfor faa i forhold til trangen, en omstændighed, der 

 atter bevirkede, at disse faa pladse efterhaanden blev beslaglagte for sinds- 

 syge, man maatte fjerne fra deres hjem for at beskytte andre mennesker 

 mod voldshandling. Dette forhold gav naturligvis belægget en karakter, 

 som ledet opmærksomheden bort fra den humane lægegjerning, samtidig 

 med at den skjærpede fordringerne til fængselsmæssig sikkerhed, som den- 

 gang ikke kunde tilfredsstilles paa en lempelig maade. 



Hellig-Aands-husene kunde forøvrigt ikke engang tilfredsstille kravet 

 paa optagelse af de heromhandlede sindssyge, og der fandtes derfor ogsaa 

 andre anstalter til forvaring af farlige og ordensforstyrrende sindssyge. 

 »Narrehusene« i Nürnberg og Wien samt »cista stolidorum«, der var ind- 

 rettet i et taarn i Hamburgs bymur, var formentlig anstalter af denne art. 



Allerede i Middelalderen kjendte man en familjepleie af sindssyge, 

 hvis formaal var den at helbrede disse. I landsbyen Gheel i Belgien 

 fandtes der nemlig en helligdom for helgeninden Dymphna^, der hel- 

 bredede sindssyge, som, medens miraklet stod paa, fik tilhold hos lands- 

 byens folk og blev der, naar miraklet mislykkedes. Geistligheden tog sig 

 snart af disse mirakelkure, og fra 1449 øvede øvrigheden kontrol med 

 dem. 



At heller ikke staten i Middelalderens senere epoke ganske forsømte at 

 tage sig af de sindssyge, derpaa har vi, som tidligere udviklet, i Norges 



1 Se B. I s. 196 f. 



^ Ifolge sagnet en irsk kongedatter, som blev dræbt aar 600. 



