I916. No. II. OM SINDSSYGEPLEIEXS UDVIKLING I EUROPA. 9 



Dieu, idet de bemidlede sendtes til Charenton, de fattige til Salpétrièren eller 

 Bicêtre. 



Den franske reform fik efterligning i de skandinaviske lande. I 1699 

 blev der saaledes indrettet et særligt daarehus i det ovennævnte Danvikens 

 hospital ved Stockholm, og 29de Juli 1709 udkom det tidligere (B. I s. 223) 

 omtalte danske reskript, som ved reskripterne af 14de juli 1736 gjordes 

 gjældende ogsaa for Norge. 



Det er en næsten samstemmig dom, at alle disse anstalter var saa slette 

 og behandlingen i dem saa uforsvarlig, at ingen af dem betegner det 

 mindste fremskridt i sindssygepleien, og at de samtlige kun havde det ene 

 formaal at uskadeliggjore patienterne. Til denne dom har ogsaa Helweg 

 sluttet sig ^. Det vil allerede af det ovenfor udviklede fremgaa, at jeg 

 ikke finder denne betingelsesfrie dom tilstrækkelig motiveret og saaledes 

 heller ikke retfærdig. Det er muligt, at den har sin fulde berettigelse over- 

 for mange af disse anstalter, maaske endog overfor de fleste; men jeg 

 kan ikke i de gruopvækkende skildringer af nogle af dem finde bevis for, 

 at de alle har været omtrent lige frygtelige. Under enhver omstændighed 

 er det ikke rigtigt, at de alle kun havde det ene formaal at indespærre 

 patienten. Hospitalernes formaal var i de skandinaviske lande som anden- 

 steds at Gve barmhjertighed, og f. ex. de af Philipp af Hessen indrettede 

 hospitaler havde sikkert nok det samme formaal. De franske Charité- 

 brødre var heller ikke en samling af raa bøddelknegte. 



Man maa ogsaa holde sig tor eie, at medicinen i denne og den føl- 

 gende tid var i rask udvikling; og lægerne maatte selvfølgelig ogsaa for- 

 søge sig i psykiatrisk therapi. De studerede jo ivrigt de store græsk- 

 romerske mestere; og disses therapi var ligesom Middelalderens baade 

 ps3-kisk med stærke paavirkninger paa sindet — saasom pludselig skræk — 

 og somatisk med temmelig talrige medikamenter. Man føiede nye midler 

 til i de gamles aand og opfandt angivelig specifike midler, som f. ex. det 

 af EttmCller (1644 — 83) anbefalede æselblod. Alt dette gjordes ikke for 

 at beskytte samfundet mod de sindssyge, men for at helbrede disse. 



Kort sagt, jeg mener, at vi mangler materiale til at afsige en historisk 

 funderet dom om disse anstalter og de mennesker, som betjente dem. 



1 Ovencit. s. 10 f. 



