l6 PAUL WINGE. M.-N. KI. 



mænd var alle optimister, der i begeistringens rus indbildte sig, at de 

 allerede stod nær ved indgangen til fremtidens paradis. De ledende psy- 

 kiatere var sin tids mænd: og de gik til løsningen af sin specielle opgave 

 med en rørende og begeistrende, men naiv optimisme — heldigvis; thi 

 uden denne optimisme vilde vi neppe være naaet did, hvor vi nu staar. 



Skildringerne af de grusomme forholde i dolhusene vil neppe den 

 historiske kritik tilkjende almengyldighed; men beskrivelsen af de enkelte 

 tilfælde, der havde vakt forargelsen, var visselig ikke falsk, skjønt den vel 

 ofte var malet med grelle farver og ialfald givet i tidens høitravende 

 og blomstrende stil. Ved flere anledninger blev der ogsaa paavist 

 skjændselsgjerninger, som visselig fortjener den haarde dom. 



De mange sindssyge, der var anbragte i tvangsarbeidsanstalterne (de 

 saakaldte tugthuse), havde det vel omtrent som deres lidelsesfæller i dol- 

 husene; og de endnu flere sindssyge, der sad indespærrede i private 

 gaarde, kunde vel mangen gang have det endnu værre. Der var saaledes 

 ingen mangel paa kjendsgjerninger til støtte for den mod geistligheden reiste 

 anklage for at have forsømt sin barmhjertighedspligt overfor de sindssyge. 



Borgersamfundet skulde nok greie sagerne bedre, naar det først fik 

 tage fat. Fornuftens gudinde skulde helbrede, hvor religionen ikke havde 

 kunnet bedre. Psykiaterne belærte almenheden om, at nogle sindssygdoms- 

 tilfælde var helbredelige, andre uhelbredelige \ og at udsigten til helbre- 

 delse var meget større, naar sygdommen kom til behandling snart efter 

 dens udbrud, end naar den allerede i længere tid havde forløbet uden be- 

 handling. 



Da man nu snart erfarede, at sindssygdomstilfældenes antal var langt 

 større, end man tidligere havde formodet, maatte det selvfølgeligt staa klart, 

 at anskaffelsen af et tilstrækkeligt antal nye pladse til samtlige sindssyge, som 

 burde behandles i anstalt, vilde være et saa kostbart foretagende, at det 

 ikke paa lang tid kunde ventes gjennemført. Man erkjendte derfor nød- 

 vendigheden af indtil videre at beholde de gamle dolhuse, og da var det 

 rimeligt, at man til disse henviste de tilfælde, som antoges at give mindst 

 udsigt til helbredelse, medens man i de nye anstalter fortrinsvis optog 

 de patienter, hvis sygdom antoges at have størst chance for helbredelse. 

 Paa denne maade fik man altsaa to slags sindssygeanstalter, der saavel i 

 administrativ som i lokal henseende var fuldkommen adskilte, og det ene 

 slags benævnte man »helbredelsesanstalter«, det andet »pleieanstalter«. 



' Om forholdstallet mellem disse grupper var dog opfatningerne meget delte. 



