30 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



kiske« kurmethode, som bestaar deri, at man for at helbrede hjernens 

 »svaghed« eller »overincitationstilstand« fremkalder en smertelig indvirk- 

 ning paa »das Gemeingefühl« og i denne hensigt tilføier patienten legemlig 

 smerte eller andet ubehag, saasom skræk, angst, sult, tørst, kvalme o. s. v. 



Horn var ikke saa fantasifuld som Reil, men han interesserede sig 

 ligesaa stærkt for tvangsmidlerne og optog nye saadanne, i hvilke han 

 saa værdifulde kurmidler. 



Man var paa denne tid kommen ind paa den idé, at en forbedring af 

 patientens legemsstilling (holdning) skulde være af stor vigtighed for hel- 

 bredelsen; og man opfandt derfor apparater til at fastholde den syge i den 

 forønskede stilling. Ved et af disse, det saakaldte »Korsfæstelsesapparat«, 

 kunde man holde patienten staaende i opreist stilling, hvilket ansaaes for 

 særlig gunstigt, og man havde ogsaa senge og stole, i hvilke den syge 

 kunde fastspændes, henholdsvis i liggende og siddende stilling. 



Englænderen John Mason Cox havde i 1804 indført i den psykia- 

 triske therapi den Darwin-Coxske dreiestol, hvilken var et sprinkelbur, 

 som kunde dreies om en tap, altsaa en liden carroussel, hvori man satte 

 patienten og lod apparatet gaa rundt nogle minutter. Der indtraadte da 

 omtrent de samme symptomer som ved søsyge. 



Ved anvendelse af disse apparater tilsigtede man forøvrigt ikke blot 

 at fastholde patienten i den tvungne stilling eller at foretage en slags 

 passivgymnastiske bevægelser med ham, men man vilde desuden hindre ham 

 i at skade sig selv ved selvmordsforsøg, selvmutilation eller ved den dengang 

 saa frygtede onani. Endelig kom hertil den sidste — og vel ikke mindst 

 væsentlige — indikation, den disciplinære, hvorved man kunde bryde 

 patientens modstand, f. ex. mod at tage næring til sig, og samtidig hindre 

 ham i at begaa farlige handlinger. 



Horn anvendte meget alle de almindelige mekaniske tvangsmidler og 

 fuldstændiggjorde selv armamentariet ved opfindelsen af nye; særlig var 

 han fornøiet med en af ham opfundet sæk, i hvilken man anbragte pati- 

 enten. Hans tilbøielighed til ufrugtbare spekulationer forledede ham ogsaa 

 til at forvrøvle og latterliggjøre det vigtige kurmiddel, som i det legemlige 

 arbeide, særlig i fri luft, er stillet til vor raadighed. Han udfandt nemlig, 

 at det særlig er det unyttige og ubehagelige arbeide, der har værdi som 

 kurmiddel, og han satte derfor igang de besynderligste arbeider. 



Den omtalte sæk blev Horns bane. Den iste September 181 1 fandtes i 

 hans afdeling en 21 aar gammel sindssyg død kort tid efter, at han var tagen 

 ud af sækken, i hvilken han havde været anbragt efter Horns ordre. 

 Skjønt undersøgelsen havde et for denne gunstigt udfald, maatte han dog 

 fratræde sin stilling ved Charitéen. I 1821 blev han professor i Berlin. 



