ICI 6. No. II. OM SINDSSYGEPLEIENS UDVIKLING I EUROPA. 33 



nærmere redegjere under vor omtale af tilregnelighedsdiskussionen i Tysk- 

 land i det heromhandlede tidsrum. 



Jacobi, der var en søn af filosofen Friedrich Heinrich Jacobi, blev 

 i 1797 dr. med., og efter studieophold i Edinburgh og London blev han i 

 1805 Obermedicinalrath i München, hvorfra han i 1816 kom som Medicinal- 

 rath til Düsseldorf. Her fik han i 1820 i opdrag at udarbeide planerne 

 til en sindssN'geanstalt for Rhinprovinsen : og forst nu begyndte han, alle- 

 rede 45 aar gammel, at studere ps\-kiatri. Han forfattede planerne til om- 

 dannelsen af det gamle kloster Siegburg, ikke langt fra Bonn, til en sinds- 

 svgeanstalt efter engelsk mønster, og denne anstalt blev et ps\-kiatrisk cen- 

 trum ikke blot for Tyskland, hvorfor Jacobi med fuld ret har været kaldt 

 Tysklands Esquirol. 



Jacobi var ligesom sin fader Goethes ven og vistnok stærkt paavirket 

 af denne. Han var en nyktern og skarp iagttager af medicinske fænomener 

 og en logisk stringent tænker, fri for ethvert hang til mysticisme. Han 

 var derfor ogsaa den mest konsekvente af den naturvidenskabelige op- 

 fattelses førere og desuden i sin behandling den mest kritiske og mode- 

 rate ^ Sammen med Pinel og Esquirol er han den moderne sindssyge- 

 behandlings grundlægger. 



Nasse og Jacobi var fuldt enige med sine metafysiske modstandere 

 i en meget vigtig sag, nemlig deri, at sindssygeanstalten er en nødvendig 

 forudsætning for en rationel behandling af sindss3'gdommene, idet der alene 

 i denne kan tilveiebringes et for sindssyge passende milieu; og forsaavidt 

 indrømmede de altsaa berettigelsen af en vis psykisk paavirkning i kura- 

 tivt øiemed: men de forkastede hele den méthode og det apparat, som 

 metafysikerne anvendte under sin psykiske behandling. Sindssygdommene 

 var efter deres lære interne lidelser og skulde behandles som saadanne, 

 hvorfor medikamenterne indrommedes en bred plads, medens den psykiske 

 behandling traadte i baggrunden. Tvangsmidler kunde vistnok ikke und- 

 væres, men de var kun hjælpemidler til at mestre urolige sindssyge, men 

 aldeles ikke kurmidler. 



Datidens psykiatere stod, som vi har hørt, ikke (ligesaalidt som den 

 foregaaende og efterfølgende tids) i to adskilte leire, en biologisk og en 

 metafysisk; thi der tandtes selvfølgelig dengang som altid eklektikere, der 

 indtog mellemstandpunkter mere eller mindre nær den ene af siderne. 

 Denne situation vedvarede ogsaa. da det nye slægtsled af psykiatere tog 

 ledelsen i Tyskland, dog med en uafbrudt og stadig hurtigere bevægelse 

 bort fra det metafvsiske. henimod det biologiske standpunkt. 



1 Se Jacobi: ,Die Hauptformen der Seelenstörungen" (18441 B. I s. 786 f. 



Vid.-Selsk. Skrifter. I. M.-N. KL 1916. No. 11. 3 



