oj. PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



Blandt dette slægtsleds mest repræsentative psykiatere i Tyskland herte 

 Jessen og Flemming (jfr. B. I s. 42). Begge disse mænd interesserer 

 os i særlig grad, fordi de sammen med Schroeder van der Kolk avede 

 en bestemmende indflydelse paa det psykiatriske gjennembrud i Norge i 

 slutningen af 1840-aarene og de nærmest følgende aar; og dette gjælder, 

 forsaavidt angaar sindssygepleiens organisation, i særlig grad Jessen, fordi 

 han havde en stor personlig indflydelse paa Major og saaledes ogsaa paa 

 det lovværk, som er nærværende dels hovedgjenstand. 



Peter Willers Jessen blev i 1820 dr. med. Han var lige forud 

 bleven ansat som læge ved den nyoprettede sindssygeanstalt i Schleswig 

 og havde for at forberede sig til denne stilling opholdt sig i nogle uger 

 ved Sonnenstein. I 1842 blev han professor i Kiel, og i 1845 tilflyttede 

 han denne by, i hvis nærhed han byggede sin egen private sindssyge- 

 anstalt »Hornheim«. Han var Horns elev og stod i et lignende forhold 

 til denne, som Nasse til Reil; og da han aabnede sin egen anstalt, gav 

 han den navn efter HoRx og en anden af sine lærere, den bekjendte 

 Berlinerlæge »der alte« Heim. 



Som ovenfor omtalt lærte Horn, at alle sindss3'gdomme baade er 

 sjælelige og legemlige lidelser, og kom saaledes til at indtage et slags 

 mellemstandpunkt mellem de rene metafysikeres »sjælelige« theori, saaledes 

 som denne var repræsenteret af Heinroth, og den biologiske opfattelse, 

 der med Jacobi i sindssygdommene kun saa legemlige lidelser. Skjønt 

 Jessen, som nævnt, deltog i redaktionen af »Zeitschrift für die Beurtheilung 

 und Heilung krankhafter Seelenzustände«, der nærmest repræsenterede 

 det naturvidenskabelige standpunkt, opgav han dog ikke helt den spiri- 

 tualistiske synsmaade og minder saaledes ogsaa i denne henseende om 

 Nasse. 



Jessens standpunkt fik en eiendommelig farve derved, at han saa at 

 sige stillede Heinroths lære om synden som sindssygdommens aarsag paa 

 hovedet. Han hævdede nemlig den idé, at sindssygdom forholdsvis sjel- 

 den angriber det daarlige og syndefulde menneske, men tvertimod fortrinsvis 

 de fine medfølende og ædle naturer. Det koldt beregnende og hjerteløse 

 menneske har nemlig i sit temperament og sin karakter et stærkt værn mod 

 sindssygdom. .Denne idé hævdede han i et meget varmt foredrag, som 

 han holdt ved det tyske naturforskermøde i Kiel i 1846 ^ Men trods 

 denne idé havde dog Jessen nærmest et naturvidenskabeligt syn paa 



1 GiERSiNG har oversat foredraget paa dansk og tilføiet en anmærkning, i hvilken han 

 tager afstand fra dets idé. Kritikken maa erkjendes at være velbegrundet, skjønt det 

 ikke skal benægtes, at Jessens idé hører til de paradoxer, som indeholder en sandhed, 

 der fortjener at paaagtes. Se „Ugeskrift for Læger" R. II. B. 7 (1847) s. 185. 



