36 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



Flemming sluttede sig helt ud til den naturvidenskabelige skole, saavel 

 i den biologiske opfattelse af sindssygdommenes ætiologi som i dens be- 

 handlingsprincipper, og med hensyn paa det sidstnævnte forhold bør det 

 bemærkes, at han holdt endnu stærkere igjen mod anvendelsen af mekaniske 

 tvangsmidler, end hans ældre meningsfæller havde gjort; men heller ikke 

 han vovede at tage et saa langt skridt som Conollys. Sit psykiatriske 

 standpunkt har han udviklet i sin til Jessen som »eine Gegengabe« dedi- 

 cerede »Pathologie und Therapie der Psychosen« (1859). Flemming var 

 en af førerne for den biologiske retning i tilregnelighedskampen. Han var 

 i mange aar formand i de tyske sindssygelægers forening. 



Vi vil ikke afslutte den lille skitse af de tyske psykiatriske skolers 

 stilling til therapien uden at gjøre et forsøg paa fra nutidens standpunkt at 

 kaste et tilbageblik paa datidens kampe. 



Det er blandt vor tids psykiatere almindelig anerkjendt, at den psy- 

 kiske paavirkning er af væsentligt værd for den psykiatriske therapi, ja man 

 vil neppe møde modsigelse i den paastand, at saa vil vedblive at være til- 

 fælde, indtil vi faar specifike medikamenter — som vi vel tør formode af 

 organotherapeutisk art — og der aabner sig en stærkt udvidet adgang til 

 kirurgiske indgreb. 



Det lader sig ialfald ikke nægte, at somatikerne i den første halvdel 

 af forrige aarhundrede undervurderede den psykiske paavirknings kurative 

 værd, hvilket hang nøie sammen med den faste tiltro, som datidens læger 

 havde til medikamenterne og chirurgia minor. Nutidens psykiatri maa alt- 

 saa indrømme de gamle metafysikere nogen ret, ja man bør efter min mening 

 medgive, at endog enkelte af deres mest bizarre og frastødende foranstalt- 

 ninger fra tidens kundskabsstandpunkt lod sig videnskabeligt forsvare. At 

 stærke sansepaavirkninger samt dertil knyttede akute affekter — navnlig 

 naar de indtræder overraskende og pludselig — kan fremkalde meget be- 

 tydelige psykiske virkninger, er jo utvilsomt. Skrækken kan ofte hæve en 

 hysterisk lammelse, men den kan ogsaa fremkalde en saadan. En religiøs 

 paavirkning kan bevirke en hallucinatorisk forvirring, og en dyb sorg en 

 melankolsk depression. Et tændende ord kan ophidse en menneskemasse 

 til grusomme voldshandlinger; men en kraftig mands »quos ego!« kan' 

 ogsaa holde en fanatisk menneskemasse i ave. En forstandig opdragelse 

 og en god disciplin øver sin velgjørende indflydelse paa karakterdannelsen 

 og hjælper den svage, som maa have støtte. De sindssyge kan meget 

 vel være modtagelige for saadanne stærke psykiske paavirkninger, nogle 

 af dem endog i høiere grad end det normale menneske. 



Men de gamle metafysikere miskjendte disse fænomeners natur og 

 gav dem en almengyldighed, som ingenlunde tilkommer dem; og, hvad der 



