îgi6. No. II. OM SINDSSYGEPLÉIENS UDVIKLING t EUROPA. 55 



sagen var kommen saalangt, begyndte der — saaledes som vi allerede tid- 

 ligere har berørt — at gjøre sig betænkeligheder gjældende, særlig i an- 

 ledning af de store økonomiske ofre, som vilde blive uomgjængelig nød- 

 vendige, hvis Majors forslag skulde gjennemføres uafkortet. 



Major blev nødt til at gjøre ikke ubetydelige afslag, men desuagteî 

 lykkedes det ham at gjennemføre en lov om sindss3'ges behandling og for- 

 pleining, som mere ubetinget og konsekvent, end noget andet land havde 

 vovet, godtog den biologiske sindssygerets fordringer; og desuden plan- 

 lagde han en sindssygeanstalt, som inden sin type hørte til tidens bedste. 

 Major gjennemførte saaledes sit program paa en mønstergyldig maade — 

 men vel at mærke kun indenfor det snevert afgrænsede omraade, til hvil- 

 ket han havde begrænset sin opgave. Denne begrænsning lod sig nok 

 forsvare med gode theoretiske grunde; men den var alligevel uheldig, 

 fordi den lettede et illoyalt angreb paa loven — og det forstod IMajor ikke 

 dengang. 



Major havde i sin barndom og ungdom været rammet af store sorger, 

 og trods al medgang blev han aldrig en lykkelig mand. Forlovelsen med 

 sin sindssyge søsterdatter havde han selvfølgelig maattet hæve. I Mai 

 1850 blev han gift med Ida Cathrine Grüning, datter af en i 1842 afdød 

 rig forretningsmand, generalkonsul Andreas GrCning i Kristiania, og i sit 

 ægteskab fik han to dotre; men trods hustruens kjærlighed og beundring 

 følte han sig neppe fuldt lykkelig i sit ægteskab. 



Da det sidste af de Majorske asylregulativer var approberet ved kgl. 

 resolution af 2den Januar 1852, var Major ikke længer i sin fulde kraft. 

 Han følte sig legemlig og sjælelig syg, og hans udseende begyndte at ældes, 

 skjønt han ikke var mere end 38 aar gammel. 



Krænkelserne af loven begN-ndte, og i modgangens dage følte han sig 

 ikke længer situationen voxen. Med sit indgaaende kjendskab til sagen 

 maa han ogsaa — saavidt jeg skjønner — have forstaaet, at udviklingen 

 vilde medføre opgivelsen af lovens vigtigste principper ^ Mistrøstigheden 

 og tvilen om, hvorvidt psykiaterens gjerning var hans virkelige livskald, 

 kom atter over ham, og han stillede sig paany det gamle spørgsmaal, om 

 han var den rette mand til at føre det norske sindssygevæsen videre frem 

 og overhovedet længer var i besiddelse af den arbeidsevne og sindsro, 

 som maatte kræves for at kunne opfylde hans til det yderste opdrevne 

 fordringer til en sindss3'gelæge. Dette spørgsmaal besvarede han nu med 

 et bestemt Nei-. 



1 Hertil skal ogsaa være kommet nogle mindre rivninger under opforeisen af de nj'e asyl- 

 bygninger. 



2 I Oktober 1853 flyttede Major ind i den nye direktørbolig paa Gaustad og kan saa- 

 ledes neppe allerede dengang have besluUet sig til at opgive sin virksomhed. 



