66 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



Andet stykke optager vel 4 sider. Omtrent -/s side ofres paa Frank- 

 rig, og efter at have omtalt Pixels og Esouirols banebrydende virke fort- 

 sætter Major saaledes: » Den 30te Juni 1838 udkom en al- 

 mindelig Lov om Foranstaltningerne for Sindssyge, hvilken Lov sikkert 

 vil danne en fast Basis for den regelmæssige og heldige Udvikling af 

 Sindssyge-Anstalterne i dette Land. Den bestemmer nemlig, at alle exi- 

 sterende og siden opkommende Communal-Asyler skulle være Stats-Asyler 

 og at hvert Departement skal have sit eget Asyl, med en egen af Staten 

 udvalgt Læge^ Tillige fastsættes her en neiagtig Kontrol med de pri- 

 vate Asyler, de nærmere Betingelser for de Syges Optagelse og Udskriv- 

 ning o. s. V. Med Rette kan man ansee denne Lov som det vigtigste Skridt, 

 Landet har gjort for at sikkre de Sindssyge en tilstrækkelig og fuldstændig 

 Forpleining. Frankrig er herved gaaet forud for alle øvrige Lande, Irland 

 undtaget. At det ikke alene er Regieringen, der saaledes omfatter de 

 Sindssyges Kaar med en beskyttende Omhue, men at ogsaa en levende 

 frugtbar Interesse har gjennemtrængt selve Folket, beviser Oprettelsen af 

 et Société pat ronage ^, der har gjort sig til Opgave at understøtte og bi- 

 staae Reconvalescenterne, som udgaae fra Paris's Asyler.« 



For stillingen i England, Irland og Skotland redegjøres paa omtrent 

 2 sider. 



Om de engelske forhold udtaler Major: »Neppe er der noget Land, 

 der forholdsviis har gjort større Offere for den oftentlige Forpleining af 

 Sindssyge, end England, og dog findes der her endnu de alier sørgeligste 

 Mangler. \'el har Landet flere Asyler, som paa Grund af god Bestyrelse 

 og andre heldige locale Forholde, have hævet sig til en Fuldkommenhed, 

 der næsten kan lade dem gjælde som Mønstere for Nutidens Indretninger 



1 Som det vil fremgaa af vort side 21 indtagne referat af den franske lovs heromhand- 

 lede bestemmelser, er Majors fremstilling her ikke fuldt korrekt. Den franske lov paa- 

 lægger ikke staten, men departementerne at tilveiebringe de fornødne antal pladse i 

 sindssygeanstalter. Vistnok lægger loven ledelsen af offentlige sindssygeanstalter i sta- 

 tens haand, men dette berettiger neppe til med vor administrative sprogbrug at betegne 

 dem som „statsasyler". I ethvert fald kan denne betegnelse hos en norsk læser, der 

 ikke kjender den franske lov, let fremkalde misforstaaelse. Til forstaaelse af Majors 

 standpunkt til sporgsmaalet om kommunernes stilling til sindssygepleien har det adskil- 

 lig interesse, at han allerede fra først af opfattede de franske offentlige sindssygeanstalter 

 som statsindretninger, uagtet han jo vel vidste, at disse var departementernes eiendom. 

 Til støtte for sin fremstilling kunde han forovrigt anføre, at sindssygeanstalter og fængsler 

 med samme ret betegnes som statsindretninger, selv om de ikke eies af staten; og hos 

 os var jo dengang de fleste fængsler kommunal eiendom uden derfor at miste sin 

 karakter af statsindretninger. Herom mere nedenfor. Bestemmelsen om, at staten an- 

 sætter overlægen ved en offentlig sindssygeanstalt, staar, som ligeledes anført, ikke i 

 loven, men i den i henhold til denne givne kongelige ordonnants af 18de Dec. 1838 

 § 3 (se side 221. 



2 Udhævet af Maior. 



