1916. No. II. OM SINDSSYGEPLEIENS UDVIKLING I EUROPA. 75 



ter og for Vedligeholdelsen af Bygningerne vilde staae i omtrent lige For- 

 hold til Antallet af Asylerne. Men forsaavidt som disse Onder kunne 

 overvindes, ere de dog af mindre Betydenhed end Manglerne i admini- 

 strativ Henseende, da disse paa ingen Maade kunne afhjelpes. De smaae 

 Asyler ville allerede ved deres mindre Vigtighed for en stor Deel und- 

 drage sig den almindelige offentlige Opmærksomhed og de maae derfor 

 undvære ikke blot den vigtige Drivefjeder til en utrættelig levende 

 Fremadstræben, som den off'entlige Opinion afgiver, men ogsaa den mæg- 

 tige Opmuntring, som den almindelige Anerkjendelse bestandig indgvder. 

 Det bliver dernæst ogsaa vanskeligt, om ikke umuligt, for Statsstyreisen at 

 føre en tilstrækkelig og stadig Control, som ikke maa grunde sig paa 

 Rapporter og Indberetninger, men nødvendigt maa bestaae i en nøiagtig 

 local Revision og Inspection foretagen af høieste Foresatte; thi alene en 

 saadan afgiver den nødvendige Sikkerhed for, at ikke Misbrug og Lunken- 

 hed indsnige sig, og at ikke personlige Interesser gjore sig gjældende i 

 Omsorgen for saamange hjelpeløse Medmennesker. 



Valget af en Læge til Forstander for et Sindss3'ge-Asyl er altid for- 

 bundet med store \'anskeligheder. Hos en saadan Mand udfordres frem 

 for Alt en eiendommelig Aandsretning forbundet med langt Studium og 

 angvarig Omgang ja Samliv med deslige Syge. Kort, der udfordres et 

 Menneskes hele Stræben, varme Iver og fulde Kraft for at erhverve de 

 nødvendige Kundskaber og Erfaringer og tillige opf\'lde de Pligter, som 

 en saadan Stilling udkræver. Jo flere As\'ler, jo større er denne \'anske- 

 lighed. Og havde man endog et tilstrækkeligt Antal af passende Individer, 

 til hvilke man kunde overgive disse mange smaae Asyler, da vilde disse 

 dog umuligt være istand til hver for sig at lønne en egen Læge, saaledes 

 at de kunde gjore Fordring paa hans hele Virksomhed. Andre offentlige 

 Hverv og privat Praxis vilde optage hans meste Tid, og Asylets Tjeneste 

 vilde blive en reen Bisag. Erfaring har tilstrækkelig beviist det fordærve- 

 lige i at tvinge Lægen til at søge Bierhverv udenfor Asylet, og alle For- 

 fattere have derfor ogsaa ivret derimod. Især fortjener vel Nostits 

 janckendor f f s ^ Ord at anføres » — umuligt kan det dog være Meningen at 

 lade saadanne Asyler uden Lægens bestandige Opsigt, dette modsiger endog 

 de første Betingelser for enhver god Sygeanstalt. Den egentlige Sjel i et 

 Sindssyge- Asyl er Lægen; han maae være i Besiddelse af særegne Egen- 

 skaber for at opfylde sin Bestemmelse, og disse Egenskaber maa være for- 

 bundne med en saadan Forkjærlighed for det ham betroede Asyl, at den 

 ikke tillader nogen anden Praxis, hvad enten denne er udenfor Asylet eller 



• Udhævet af Major. 



