9Ô f AUL WINGË. M.-N. Kl. 



\'i gaar derefter over til at redegjore for vor paragrafs sprog, og 

 skal udførlig omhandle de i § i første sats benyttede tekniske udtryk. 



Det er ingenlunde let at finde en passende betegnelse for de indret- 

 ninger, der skal tjene som anstalter for behandling og forpleining af sinds- 

 syge; og spørgsmaalet om den bedste løsning af denne opgave har i mere 

 end hundrede aar beskjæftiget psykiaterne og af mange været tillagt væsent- 

 lig betydenhed. 



Vi mener, at dette problems vigtighed har været stærkt overdrevet; 

 men vi vil ingenlunde frakjende det adskillig vægt. 



Det ligger i hele forholdets natur, at anbringelse i en sindssvgeanstalt 

 som almindelig regel maa finde sted imod den syges eget ønske, ja endog 

 mod hans bestemte protest'; og dette forhold er vel skikket til at frem- 

 kalde en vis gru hos den svges nærmeste. Denne gru øges ved den om- 

 stændighed, at indlæggelsen i almindelighed maa finde sted umiddelbart 

 efter, at sindssygdommen er konstateret og i og med dette dennes 

 sociale og juridiske følger er indtraadte. Dette komplex af begivenheder 

 staar for den sindssyge og hans nærmeste som et sammenhængende uad- 

 skilleligt hele, som en eneste stor ulykke. Xu vil vistnok ethvert alminde- 

 lig forstandigt menneske, der formaar at tænke roligt over sagen, lettelig 

 indse, at det at rammes af sindssygdom er en svær ulykke, medens der- 

 imod den omstændighed, at den sindssyge indlægges i en sindssygeanstalt, 

 saa langt fra er en ul3'kke, at den tvertimod er en velgjerning, der, saa- 

 vidt det staar i samfundets magt, begrænser den uh'kke, som sindssN'g- 

 dommen nødvendigvis maa afstedkomme. Men den store almenhed er op- 

 fyldt af fordomme, der hindrer en rolig overveielse af disse spørgsmaal, 

 og mod disse fordomme har psykiatrien hidtil forgjæves kjæmpet, og, hvad 

 der er det trøstesløse, der er neppe udsigt til, at vi i en nærmere fremtid 

 vil have større held. Overfor de sindssyges omgivelser er psykiaterne 

 i den heromhandlede henseende ofte særlig uheldigt stillede, fordi der 

 blandt disse hyppig findes en eller flere personer, der selv er sindslidende, 

 og som ophidser de andre og saaledes gjør disse end mere uimodtagelige 

 for belærelse. 



\'ed midten af forrige aarhundrede var ps^Mxiaterne endnu ikke til- 

 strækkelig opmærksomme paa sindssygeondets sammenhæng med de øvrige 

 sociale brøst, og samtidigt som de derfor overvurderede helbredelseschancerne, 

 undervurderede de de vanskeligheder, som almenhedens holdning skabte, idet 

 de ikke forstod, hvor dybt dens modvilje mod sindssygelægerne og deres 

 arbeide i virkeligheden var rodfæstet. 



^ Jfr. Bis 179 r. samt B. II s. 114 og 117. 



