114 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



de væsentligste, som saa afgjort savner hjemmel i sindssygeloven af 17de 

 august 1848, at de ikke bør faa lov til at fæstnes i den almindelige op- 

 fatning og derfor ikke bør staa uimodsagt. — Det gjælder dr. Winges for- 

 tolkninger til § I og § 3. — Herom følgende bemærkninger: 



§ I bestemmer, at intet sindssygeasyl maa oprettes uden kgl. autori- 

 sation. Og paragrafen angiver de krav til asylernes indretning og de 

 sindssyges behandling m. v., hvis fyldestgjørelse er betingelsen for, at 

 autorisation kan meddeles. 



Anlægges og drives asylet af staten selv, bliver det statens egen sag 

 at sørge for, at disse fordringer sker fyldest. — Anderledes med sindssyge- 

 asyler, som oprettes og drives af nogen anden : en stiftelse, en kom- 

 mune — amts- eller snevrere kommune — eller af en privatmand. Det 

 er disse, som ifølge loven tiltrænger kgl. autorisation, 

 forinden det tillades asylet at træde i virksomhed^.« 



Den her hævdede fortolkning strider efter vor opfatning ikke alene 

 mod lovstedets ord, som ikke tillader nogen reservation, der undtager de 

 asyler, staten eier, men ogsaa — saaledes som vi i det følgende skal søge 

 nærmere paavist — ogsaa mod lovens hele system. 



Reimers kan imidlertid henvise til den kjendsgjerning, at der for det 

 første sindssygeasyl, som staten byggede for egen regning, aldrig er ble- 

 ven udfærdiget nogen kongelig autorisation, og at nogen saadan heller 

 ikke er meddelt noget af de sindssygeasyler, som senere er opførte for 

 statskassens regning. Hertil er imidlertid kun at svare, at denne undla- 

 delse af at efterkomme lovens udtrykkelige bud hænger nøie sammen med 

 de mange andre svære brud paa loven, som omtrent samtidig blev foretagne. 



Angaaende bestemmelsen om, at intet asyl maa oprettes uden — — 

 — — — — og ei heller træde i virksomhed, forinden et fuldstæn- 

 digt Regulativ — — — — skal vi paa dette sted indskrænke os til den 

 bemærkning, at paragrafen efter sin ordlyd kun gjælder de anstalter, som 

 aabnes efter lovens ikrafttræden, og altsaa ikke dem, som allerede var i 

 virksomhed før denne tid-. 



Bestemmelsen maa vistnok forstaaes derhen, at der skal udfærdiges et 

 særskilt regulativ for hvert enkelt sindssygeasyl, og at der altsaa ikke er ad- 

 gang til at give et fællesregulativ for alle, eller en gruppe, asyler. For 

 denne ordning kan der ogsaa i vort land anføres gode grunde, og nogen 

 ulempe kan den neppe volde, eftersom man i det mindste for grupper af 

 asyler kan gjøre regulativerne ligelydende. Loven har ogsaa altid været 



' Udhævet af nærværende forfatter. 



2 Til dette emne kommer vi udførligere tilbage under vor gjennemgaaelse af § 8. 



