Il8 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



satte Betjentes Side, at man skal sikkre sig ved en passende Control; i de 

 private Asyler derimod," hvilke i Regelen alene oprettes for Fordelens 

 Skyld, maa man desuden stadigen befrygte at de Syge kunne komme til 

 at lide under en utilbørlig Vindesyge fra Eierens Side. Der er her saa 

 utallige Maader, hvofpaa en urigtig Fordeel kan søges, at næsten enhver 

 tænkelig Kontrol bliver utilstrækkelig, hvor en saadan Tendens findes. 

 Optagelse og Indsættelse af Patienter i upassende Tilfælde, deres Tilbage- 

 holdelse over det passende og nødvendige Tidspunkt, Indskrænkning af 

 Tjenerpersonalet ved Hjælp af en overdrevet Anvendelse af Tvangsmidler, 

 Sammenpakken af mange Syge i snævre Rum, alt dette og Afknappen 

 og Afkorten af næsten enhver Ting, som begrunder Patienternes Velvære, 

 kan i Speculantens Haand blive et Middel til, paa de Syges Bekostning at 

 erhverve sig en utilbørlig Fordeel. Dette er en Mangel, som uafvendeligt 

 klæber ved ethvert privat Asyl, og imod dens fordærvelige Følger maa 

 man søge at sikkre sig paa enhver mulig Maade. Ligesom her Foran- 

 staltningerne til Misbrug ere flere, maa ogsaa en større Garanti søges 

 derimod, og denne kan alene findes i den Persons Indsigter, Karakter og 

 Rygte, hvem man tillader Opførelsen af et saadant Asyl, og til hvis Vare- 

 tægt man anbetroer saamange umyndige Medmenneskers Skjæbne.« 



I departementets foredrag gjordes ingen bemærkning ved § 2, og 

 propositionen er ogsaa enslydende med Majors forslag. Stortingskomi- 

 téen havde heller intet at bemærke ved denne paragraf, og den fremkaldte 

 heller ingen debat i noget af tingene, som begge enstemmigt vedtog den. 

 Angaaende paragrafens fortolkning skal vi bemærke følgende: 

 Motiverne til § i viser, at Major nærmest har tænkt sig private sinds- 

 sygeasyler oprettede for bemidlede patienter, og i de høie kurpenge har 

 seet en garanti; men motiverne til § 2 synes os at pege paa, at han ogsaa 

 har havt for oie muligheden af, at der kunde blive spørgsmaal om at op- 

 rette saadanne anstalter for fattige sindssyge. Paragraf 2 indeholder i 

 ethvert fald intet forbud mod autorisation af private sindssygeasyler for 

 fattige patienter. Heller ikke begrænser paragrafen kredsen af de personer, 

 som kan erholde tilladelse til at oprette private sindssygeas^der, ligesaalidt 

 som den stiller kompetencekrav til den private asyleier. Det ligger dog i 

 sagens natur, at Kongen ikke kan betro det heromhandlede vigtige tillids- 

 hverv til nogen, som ikke bør ansees værdig til denne hæder; saa meget 

 mindre som motiverne direkte henviser til den garanti, som maa søges i 

 eierens person. I almindelighed vil der vel blive stillet fordring paa, at 

 den private asyleier skal være en psykiatrisk uddannet læge^. 



* Den fransKe ordonnance af i8de December 1839 opstiller som'den almindelige regel, at 

 eieren af privat sindssygeanstalt skal være „docteur en médecine". 



