1916. No. II. LOVEN AF I7DE AUGUST 1 848 OSV. Il 9 



Der har været reist spørgsmaal om, hvorvidt et aktieselskab kan til- 

 lades at oprette et privat sindssygeasyl, hvilket maa besvares benægtende. 

 Lovstedet forudsætter, som bemærket, at eieren skal være et menneske, i 

 hvis moralske egenskaber man har en garanti — og at dette er meningen,, 

 siges jo ligefrem i motiverne. Lovgiveren kan da ikke formodes at have 

 tænkt paa nogen anden juridisk person end en stiftelse og endnu mindre 

 paa et aktieselskab. Hertil kommer, at formentlig ingen, paa den tid loven 

 blev given, tænkte sig driften af saadanne indretninger som formaal for et 

 aktieselskab. At overdrage retten til at drive et sindssygeasyl til et 

 kommanditaktieselskab vilde vel forevrigt være noget mindre betænkeligt 

 end at give den til et almindeligt aktieselskab. 



Lovstedets løsning af autorisationsspørgsmaalet er meget interessant og 

 henviser ogsaa til, at man har lagt vægt paa eierens personlighed. Lo- 

 vens krav til asylernes ligestilling, for hvilket vi senere skal gjøre nær- 

 mere rede, forudsætter, at ogsaa de private asyler, ligesom de oflfentlige, 

 autoriseres som instituter; og følgelig kunde man ikke — saaledes som 

 f. ex. den franske lov har gjort — nøie sig med at meddele eieren auto- 

 risation til at drive et privat sindssygeasyl. Det private asyl bestaar nem- 

 lig, ligesom det oftentlige, som et statsinstitut uanseet eierens vilje. Da 

 nu Major i selve lovtexten vilde betone, at man i eierens person skal 

 have en garanti, kom han ind paa den idé, at eierens navn skal nævnes i 

 autorisationsdokumentet, og at autorisationen skal fornyes, naar asylet over- 

 gaar til ny eier. Denne eiendommelige løsning vakte ingen modstand under 

 lovforslagets behandling, og var ogsaa efter vor opfatning den heldigste, 

 som kunde træffes. 



Paragraf 3 er en af lovens vigtigste bestemmelser. Den løser flere 

 forskjellige grundspørgsmaal, fastslaar saaledes, at stillingerne som admini- 

 strerende bestyrer og overlæge skal være forenede hos samme person, og 

 at denne maa være læge, samt bestemmer, hvorledes asylbestyreren skal 

 ansættes, og at et privat asyls eier kan antages som dets læge. Endelig 

 fastsætter den ogsaa asylbestyrerens boligpligt. 



Det vil paa forhaand findes rimeligt, at alle disse forskjelligartede be- 

 stemmelsers kilde ikke kan søges i en enkelt fremmed lov eller regulativ- 

 bestemmelse, og saa er da heller ikke tilfælde. 



Angaaende bestemmelsen om, at asylets bestyrer og læge maa være 

 samme person, skal vi henvise til, hvad vi ovenfor herom har bemærket. 

 Vi har i vor fremstilling af sindssygepleiens udvikling udenfor Norge fra 

 det store franske gjennembrud til midten af forrige aarhundrede omtalt, at 

 allerede Esquirol i princippet hævdede den til grund for denne be- 



