igi6. No. II. LOVEN AF I7DE AUGUST 1848 OSV. I23 



Nu forlangte et af organisationens grundprincipper, — saaledes som vi 

 senere nærmere skal söge paavist — at samtlige asyler skulde have den 

 samme retsstilling og folgelig staa i det samme forhold til rigets øverste 

 medicinalbest3Telse, og til opretholdelse af dette princip var det nødvendigt 

 i loven at optage en regel om asylbestyrernes ansættelse, som var gyldig 

 for alle asyler, men som samtidig undlod at binde ansættelsesformen, og 

 som følgelig aabnede centraladministrationen adgang til at vælge udnæv- 

 nelse eller en anden form, alt eftersom man fandt det mest formaalstjenligt 

 i hvert enkelt foreliggende tilfælde. 



Man maatte derfor forme § 3 saaledes, at den gav et utvetydigt udtryk 

 for den ordning, at samtlige asylbest\'rere er statsfunktionærer, som virker 

 i henhold til en kongelig fuldmagt, men samtidigt lod sporgsmaalet aabent 

 om, hvorvidt denne fuldmagt skulde gives ved udnævnelse eller kon- 

 stitution. Kongelig ansættelse ved beskikkelse var dengang endnu ikke 

 bleven almindelig anvendt, saa det er naturligt, at man ikke har havt denne 

 form for øie ; men i ethvert fald rammes ogsaa den af lovstedet. Stillet 

 overfor den heromhandlede opgave traf Major, som vanligt, søm- 

 met paa hovedet. Naar man forst var paa det rene med, at para- 

 grafen skulde have det heromhandlede indhold^ var det det eneste natur- 

 lige at stille kravet paa autorisation for asylbestyreren, ligesom §§ i 

 og 2 havde gjort det for institutet. Ved den valgte redaktion har lovstedet 

 ogsaa efter vor mening opnaaet en idéel klarhed. Baade udnævnelse, 

 konstitution og beskikkelse er jo autorisationsformer. 



I nødvendig konsekvents af denne redaktion kom der ikke ind i loven 

 nogensorahelst anden bestemmelse om ansættelsen, og man fandt det heller 

 ikke nødvendigt at indtage noget om, hvilken indflydelse asyleieren bør 

 indrømmes paa autorisationens meddelelse eller tilbagekaldelse — noget 

 som helt lagdes i Kongens haand. 



At indtage i lovstedet en bestemmelse om. at Kongen kan tilbagekalde 

 en kongelig konstitution eller beskikkelse, vilde have været overflødigt og 

 upassende, og ikke mindre urimeligt vilde det have været i lovstedet at 

 udtale, at en af Kongen ansat funktionær ikke kan afskediges af nogen 

 anden autoritet end Kongen. 



Paragraf 3 omfatter altsaa tre forskjelligartede, men alle meget vigtige 

 momenter, nemlig for det forste fastsættelsen af princippet om, at asylets 

 læge skal være dets administrerende direktør, for det andet bestemmelsen om, 

 at denne funktionær skal være statens tjenestemand, ansat af Kongen, og 

 tor det tredje ordningen af asylbestyrerens boligpligt. Det vilde efter vor 

 opfatning have været bedre, om hvert enkelt af disse tre momenter havde 

 været formuleret i en selvstændig paragraf; men vi kan ikke indrømme, at 



