132 



PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



Disse spørgsmaal har vakt tvil helt siden sindssygelovens ældste tid; 

 men de har, saavidt vides, ikke foranlediget nogen redegjørelse af Major. 



Det fremgaar med al ønskelig tydelighed af motiverne, at Major var en 

 begeistret tilhænger af de idéer, som ligger til grund for No-restraint-syste- 

 met, samtidig som han var fuldt klar over, at man ikke pàa hans tid helt 

 kunde undvære indespærring og andre tvangsmidler i vore sindssygeasyler. 

 Den fulde gjennemferelse af Conollys program maatte derfor blive en 

 fremtidssag. som ikke kunde forceres frem ved en lovbestemmelse. Efter- 

 som dette program gik sin seiersgang gjennem alle kulturlande, blev 

 imidlertid anvendelsen af tvangsmidlerne - indespærringen indbefattet — 

 stadig sjeldnere i gode asyler^; og da man fik surveillancesale, muliggjordes 

 naturligvis i langt heiere grad end tidligere tvangens indskrænkning. Men 

 som vi s. 38 har udviklet, er ogsaa i vor tid en fuldstændig afskaffelse af al 

 tvang i sindssygepleien umulig, og forsøg paa en fuldstændig gjennemførelse 

 af en tvangsfri behandling vilde ligesaalidt være til gavn for de sindssyge 

 som for samfundet. Heraf havde nu ogsaa alle rolig tænkende sindssygelæger 

 en mere eller mindre stærk følelse, hvilket gav sig udslag i en vis tilbøielig- 

 hed til at undgaa betegnelsen tvang paa forholdsregler, som med i-ette burde 

 kaldes saa. Hos os fik denne tendents et eiendommeligt udslag i en besyn- 

 derlig fortolkning af sindssygelovens udtryk »Indespærren«. Efter denne 

 sprogbrug skulde der ikke foreligge »Indespærren«, naar hensigten med at 

 lukke patienten inde var den at forskaffe ham ro og velvære, men kun naar 

 denne forholdsregel iværksattes til bedste for omgivelserne. I skrivelse 

 af Ilte Oktober 1871 støttede Indredepartementet denne lovfortolkning. 

 Med denne skrivelse udfærdigede nemlig departementet et nyt schema for 

 extrakterne af behandlingsprotokoUen, forsaavidt angaar anvendelsen af 

 tvangsmidlerne, og paa dette schema tilføiedes følgende note: Som 

 Indespærring opføres kun de Tilfælde, hvor den syge holdes indelukket 

 til bedste for Omgivelserne, hvor altsaa Asylet ved Indelukningen værger 

 sig mod den syges skadelige Handlinger, derimod ikke hvor Ophold i 

 Eneværelse finder Sted for at forskaffe den syge Ro og Velvære.« — 



I samme skrivelse paabød departementet, at der fra samme Tid ~ skulde 

 gjennemføres tilsvarende forandringer i selve behandlingsprotokollens 

 schema. 



Det synes os besynderligt, at departementet kunde være uopmærksom 

 paa, at den her opstillede sondring ikke blot strider imod sindssygelovens 

 ord og mening, men ogsaa er ganske ugjennemførlig i praxis. I de fleste 

 tilfælde er nemlig indespærringen begrundet i begge de næ\nte hensyn, 



^ Se Dahl: Reiseberetning i ,, Norsk Mag. f. Lægev." K. III B. 4 (18741 s. 673. 

 2 Begj'ndelsen af 1872. 



