144 PAUL WINÜE. M.-N. Kl. 



Paragraf 7 i Lov om Sindssyges Behandling og Forpleining af 17de 

 August 1848 skal herefter lyde som følger: 



Det s æ r 1 i g e T i 1 s y n m e d S i n d s sy g e a s \- 1 e r n e skal f o r h \' e r t 

 Asyl f o r e s a f e n dertil a f K o n g e n anordnet Kommission, b e - 

 staaende at 4 Medlemmer. Af disse skal mindst i \'aere en 

 eksamineret Læge og,saavidt muligt, i en Kvinde. \'ed Kri- 

 mi n a 1 a s y 1 e t og \- e d de Asyler, hvor ingen Kvinde m a a 1 1 e o p - 

 nævnes som Medlem af Kommissionen, skal denne alene b e - 

 staa af 3 Medlemmer, hvoriblandt mindst én Læge. Beskik- 

 kelsen gj ælder for 6 Aar, dog saaledes, at Halvdelen — 

 første Gang efter Lodtrækning — udtræder hvert tredie 

 Aar. For K r i m i n a 1 a s y 1 e t og \- e d de A s 3' 1 e r , h \- o r ingen 

 Kvinde er indvalgt i Kommissionen, udtræder efter 3 Aars 

 Forløb I Medlem og senere h e n h o 1 d s \- i s 2 o g i Medlem h \- e r t 

 tredie Aar. 



Kommissionen \- æ 1 g e r selv sin Formand. \' e d A f g j - 

 reisen af Sager, hvori Kommissionen har at fatte Bestem- 

 melse, skal i Tilfælde af Stemmelighed Formandens Stemme 

 gjøre Udslaget. 



Ved Udførelsen af sit Hverv har Medlemmerne at rette 

 sig efter den til enhver Tid gj ælden de Forskrift. 



Medlemmerne tilstaaes en passende Godtgjorelse, der 

 udredes af Statskassen. F o rovrigt kan særskilt Under- 

 søgelse foretages af ethvert As3'l, sa a ofte det af Kongen 

 maatte findes nødvendigt. 



Denne Lov træder i Kraft iste Januar 1903. 



Angaaende spørgsmaalet om kilderne til § 7 skal vi bemærke føl- 

 gende: 



Efterat loven i de nærmest foregaaende paragrafer har ordnet den 

 generelle kontrol, gaar den i § 7 over til at organisere den specielle. 



Som det vil fremgaa af nedenstaaende, har M.ajor fra de engelske 

 bestemmelser om kontrollen og inspektionen faaet idéen til \ore kontrol- 

 kommissioner; men som det vil sees af det s. 25 — 26 anførte, er den engelske 

 ordning i meget høi grad forskjellig fra vor, og vi har vanskeligt for at 

 forstaa, hvorledes Major har kunnet finde s^^nderlig lighed mellem dem. 

 Vi skal dog villig indrømme, at de øvrige fremmede loves ordning af kon- 

 trollen maa siges at være endnu stærkere afvigende fra vor. 



Vi har overhovedet ikke i nogen fremmed lov fundet bestemmelser 

 om kontrollen, som med rette kan betegnes som kilde til vor; og vi finder 

 derfor at maatte betegne de for vore sindssygeasyler anordnede kontrol- 



