I916. No. II. LOVEN AF I7DE AUGUST 1848 OSV. I59 



Lægens afgjørelse af helbredelsesspørgsmaalet kan derfor heller ikke 

 indankes for kontrolkommissionen. 



Til kontrolkommissionens virksomhed som appelinstants kommer vi 

 nærmere tilbage under gjennemgaaelsen af lovens §§ 9. 10 og 13. 



Skjønt administrationen altid lod sig det være magtpaaliggende at be- 

 skikke dygtige og anseede mænd som kontrolkommissærer, og skjønt 

 disse vistnok altid opfattede en saadan kaldelse som en ære. blev kontrol- 

 kommissærerne aldrig, hvad Major havde tænkt sig. og grunden hertil 

 er for nutidens norske psykiatere let at forstaa. Det var den rapport, de 

 engelske commissioners in lunacy havde afgivet for aaret 1846, som havde 

 henrevet Major til den begeistrede ytring om, at denne rapport indeholdt 

 'flere og vigtigere Data med Hensyn paa den offentlige Sindssyge-Forpleining, 

 end man finder i: men hele den existerende Sindssyge- Litteratur«. Dette 

 var vistnok stærkt taget i; men at den fortrinlig sammensatte kommission 

 under lord Ashleys ledelse leverede et arbeide, som maatte imponere Major, 

 er jo ganske naturligt. Det er selvfølgeligt klart, at Major ikke et 

 øieblik har tænkt sig muligheden af ved sindssygelovens emanation at 

 faa sammensat en eneste norsk kontrolkommission med en kompetence, der 

 har nogen lighed med den, som det var lykkedes at tilveiebringe i Eng- 

 land. Men han mente, at forholdene hos os hurtigt vilde bedres, naar 

 det nye sindssygeasyl paa Gaustad først var kommet i virksomhed, og at 

 den tid ikke var tjern, da man vilde kunne besætte kontrolkommissionerne 

 med mænd med tilfredsstillende kompetence ; og denne hans mening var 

 ikke saa overdreven optimistisk, som den kan synes mange af os, naar vi 

 ser tilbage paa vort sindssygevæsens udvikling efter Majors død. Det 

 saa virkelig, dengang sindssN^geloven udkom, ganske lyst ud. I 1842 

 havde den biologiske tilregnelighedsret vundet en afgjørende seir ved 

 affattelsen af de betræffende paragrafer i straffeloven (kap. 7 §§ i — 4I, 

 og de kriminalistiske og pønitentiære reformkrav havde ogsaa iøvrigt havt 

 stor fremgang. Major havde selv den største grund til at føle taknem- 

 lighed for den varme interesse og vidtgaaende imødekommenhed, som 

 baade administrationen og Stortinget havde vist hans eget arbeide. Var 

 det da saa urimeligt at vente en blomstringstid ikke blot for den kliniske 

 psykiatri, men ogsaa for retspsykiatri og sindssygeret, samt at baade læger 

 og jurister vilde vie disse studier interesse og arbeide? Allerede i sin 

 redegjørelse af 15de Oktober 1844 havde Major i høitstemte udtrN-k taget 



