I916. Xo. II. LOVEN AF I7DE AUGUST 1848 OSV. 181 



deri, at lovgiveren ikke har været fuldt klar over. hvad han her vilde be- 

 stemme. 



Læser man §§ i og 8 i sammenhæng, springer det strax i einene, at 

 § I taler om anstalter, som i fremtiden skal oprettes og træde i virksom- 

 hed, medens § 8 omhandler saadanne, som allerede paa tiden for lovens 

 ikrafttræden er i virksomhed. Vi har s. 114 bemærket, at det er for de 

 i § I omhandlede anstalter, loven udtrykkelig fordrer udfærdiget et af 

 Kongen approberet regulativ samt kræver opfyldt de for erholdelsen af et 

 saadant foreskrevne betingelser. \"\ har sammesteds paapeget, at det er 

 den ifølge § i givne kongelige autorisation, der forlener de i samme para- 

 graf omtalte anstalter med deres særegne retsstilling, samtidigt som den 

 paalægger dem at underkaste sig den i loven instituerede kontrol. Det er 

 disse anstalter, loven betegner med det af den lovfæstede tekniske udtryk 

 »sindssygeasyl«. 



Forst i § 8 taler loven om anstalter, som allerede bestod for dens 

 emanation, og som det følgelig ikke kan være tale om at »oprette^^ eller 

 ^lade træde i virksomhed«; men om disse anstalters retsstilling udtaler 

 loven intet udtrvkkeligt. Den siger ikke med ligefremme ord, at deres 

 retsstilling er den samme som den, de nye sindssygeasyler vil erholde, 

 eftersom de i fremtiden træder i virksomhed: og som vi foran har søgt 

 at paavise, kan man intet bestemt slutte af den omstændighed, at de (eller 

 ialfald nogle af dem) i § 8 er betegnede som »sindssygeasyler-. 



Man vilde saaledes med adskillig føie kunne hævde den forstaaelse af 

 loven, at den trods Majors principielle standpunkt havde anerkjendt to 

 forskjellige arter af sindss^-geanstalter, den ene omfattende de nye, som 

 først i fremtiden vilde træde i virksomhed, den anden de allerede existe- 

 rende, som, hvis de blev i fyldestgjørende grad forbedrede, for en kor- 

 tere tid skulde tillades at fortsætte sin virksomhed. Hvis dette er lovens 

 standpunkt, kunde man videre hævde, at lovgiveren maa have ment, at 

 de gamle anstalter kun skulde bruges som pleieanstalter, en opfatning, 

 der kunde støttes ved en henvisning til de minimale fordringer, som 

 Major stillede til deres forbedring, og til den maade, hvorpaa han motive- 

 rede disse krav. 



Endelig kunde man til støtte for den hele betragtningsmaade henvise 

 til den omstændighed, at vort lovsted foreskriver en egen form for autori- 

 sationen af de gamle anstalter, og at dette forlangende endog blev skar- 

 pere præciseret ved den redaktion, lovstedet endelig fik. I denne sammen- 

 hæng kunde man ogsaa anføre den kjendsgjerning, at de 6 gamle dolhuse 

 efter lovens ikrafttræden blev autoriserede under et eget navn ->Sindssyge- 



