l82 PAUL WINGE. M.-N. KL 



Indretninger« og altsaa ikke blev benævnte ü> Sindssyge- Asyler « ^ Ved denne 

 holdning — kunde man sige — har lovgiveren, og efter alt hvad man 

 maa antage, med Majors bifald, hævdet en lovfortolkning, ifølge hvilken vi, 

 saalænge nogen af de gamle anstalter endnu er i virksomhed i henhold 

 til autorisation efter § 8, virkelig har to arter af sindssygeanstalter, og at 

 det kun er den ene af disse, som er sindssygeasyler og altsaa har den til 

 saadanne asyler knyttede særegne retsstilling. 



Mod holdbarheden af hele denne deduktion kan der dog rettes af- 

 gjørende indvendinger. Hvis sindssygeindretningerne havde været anstalter 

 af en anden art end sindssygeasylerne og følgelig heller ikke havde ind- 

 taget den samme retsstilling som disse sidste, niaatte de i retslig hen- 

 seende — særlig i forholdet til tutor — enten være ligestillede med de 

 private forpleiningssteder for sindssyge eller indehave en eiendommelig 

 retsstilling af en anden karakter end sindssygeasylernes. Det første af 

 disse alternativer maa ansees udelukket derved, at § 8 kræver kongelig 

 autorisation for de heromhandlede anstalter, hvilket vilde være ganske 

 meningsløst, naar de ved denne meddelelse ikke opnaaede nogen anden 

 myndighed og ikke paalagdes nogen anden forpligtelse end den. som til- 

 kommer og paahviler ethvert forpleiningssted for sindssyge; thi for denne 

 myndigheds og forpligtelses sk3'ld er en kongelig autorisation fuldkommen 

 unødig, særlig da sindssygeloven ikke har rokket det mindste ved tutors 

 ret og pligt overfor de private forpleiningssteder. Det andet alternativ, 

 nemlig at sindssygeindretningerne skulde besidde en særegen, men fra 

 sindssygeasylernes forskjellig retsstilling, lader sig heller ikke opretholde; th 

 dersom saa havde været tilfælde, maatte loven have fastsat de bestemme! 

 ser, der specielt skulde gjælde disse anstalter, og udformet dem saaledes 

 at forskjellen mellem sindssygeindretningernes og sindssygeasylernes kom 

 petenceomraade og kontrolsystem traadte klart frem. Saadanne bestem 

 melser savnes imidlertid ganske; og under lovens taushed lader en saadan 

 særegen retsstilling sig ikke opkonstruere. Lovstedet lader sig derfor efter 

 vor opfatning ikke logisk fortolke, hvis man ikke antager, at de gamle sinds- 

 sygeanstalter ved sin autorisation er komne i besiddelse af den samme 

 retsstilling, som loven tilsiger de fremtidige nye sindssygeasyler. Kort: 

 loven maa antages at anerkjende sindssygeindretningerne 

 som sindssygeasyler. 



Det synes os lidet tvilsomt, at Majors hele holdning til og syn paa 

 de gamle anstalter undergik en betydelig forandring til gunst for disse, da 



1 Se B. I 



245. 



