194 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



helbredelige og uhelbredelige, medens den fjerde (Viborg) forbeholdtes 

 alene for de uhelbredelige. 



1 1877 nedsattes der i Sverige en komité (ÖrstrÖiM, Kjellbkrg og 

 Hjerstedt) med det mandat at drøfte spergsmaalet om en revision af den 

 kgl. anordning (stadga) af 5te Marts 1858 ^ Forudsætningen for denne 

 komités arbeide var den, at staten havde overtaget forpleiningen af alle 

 landets sindssyge og anerkjendt enhver sindssygs ret til anbringelse i en 

 offentlig anstalt. Det gjaldt da for komitéen at holde omkostningerne ved 

 anstaltbehandlingen saa lave, som forsvarligt var, og man mente, at be- 

 sparelser vilde kunne opnaaes ved at inddele sindssygeanstalterne i hel- 

 bredelsesanstalter (hospitaler)- og pleieanstalter (asyler). En pleieanstait 

 burde dog helst være relativt forbunden med en helbredelsesanstalt; og 

 denne fordring blev ogsaa opfyldt ved udvidelsen af Lunds sindssygeanstalt. 

 Kommissionens program blev gjennemfert ved den kongelige anordning 

 (stadga) af 2den November 1883. 



Ogsaa i Norge var sindss3'geudgifterne i stadigt stigende, og uagtet 

 asylpladsenes antal fra 1855 til 1885 var adskillig mere end fordoblet (fra 

 516 til 1299), blev asylnøden større og større, samtidigt som den private 

 forpleinings misligheder blev stærkere og stærkere ioinespringende. Vi har 

 i det foregaaende kapitel omtalt, hvorledes almenhedens stigende uvilje mod 

 det hele sindssygevæsen fandt talende udtryk i Stortinget, og hvorledes 

 denne uvilje særlig gik ud over Gaustad asyl. Samtidigt stilledes yder- 

 ligere krav til sindssygepleien; navnlig fordredes en mere forsvarlig for- 

 varing af de kriminelle sindssyge. Skriget paa et helt nyt system blev 

 heftigere og heftigere; og under alt dette holdt det værn, sindssygeloven 

 havde bygget for de sindssyge, paa at falde i grus. 



Vi har ovenfor omtalt, at allerede det midlertidige reglement for Gau- 

 stad sindssygeasyl havde indtaget en bestemmelse, som gjorde brud paa 

 lovens princip om samtlige asylers lige rettigheder og pligter, og lignende 

 bestemmelser — skjønt i en mere dæmpet form — blev efterhaanden op- 

 tagne i de øvrige statsasyler og nogle andre nyere asylers regulativer. 

 Vi har videre omtalt, hvorledes baade Sandberg og Dahl, skjønt de begge 

 paa den heromhandlede tid ansaa vor lovs ordning som den- ideelt bedste, 

 dog havde været med paa at tilraade skridt, som brød med denne. 



Som situationen laa an i slutningen af 1880-aarene, var det derfor 

 ingenlunde urimeligt, at de fleste norske psykiatere følte sig stærkt paa- 



' Se s. 45. 



^ Den historiske oprindelse til denne eiendommelige brug af ordet „hospilal" er omtalt 

 s. 8. 



