igi6. No. II. OPTAGELSE I OG UDTRÆDELSE AF ASYLER. 027 



behandlende læge forelaa, fer den sindssyge optoges i as3'let^ Denne er- 

 klæring, der benævnes indlæggelseserklæringen, havde dog ingen stotte i 

 lov eller reglement, for den forlangtes af instruxen for kontrolkommissionen 

 af 31te December 1895. 



Allerede fra den første tid blev indlæggelseserklæringen almindeligvis 

 sammenskreven med sindssygeattesten; og denne praxis blev opretholdt, 

 da den blev optagen i den ved den kongelige resolution af 22de Januar 

 19 1 o foreskrevne konklusionsformel no. i. 



Jeg er efter megen overveielse kommen til den opfatning, at ind- 

 læggelseserklæringen ikke bor opretholdes som obligatorisk betingelse for 

 sindssyges optagelse i vore sindssygeasyler, og skal her redegjøre for mine 

 grunde for denne mening. 



Sindssygeattesten og indlæggelseserklæringen er dokumenter af en 

 principiel forskjellig art og af en uhyre forskjellig værdi. 



Som tidligere (B. II s. 124 f.) udviklet, er sindssygeattesten et rets- 

 medicinsk dokument, der beviser, at angjældende er sindssyg og følgelig 

 skal indtage den sindssyges retsstilling. Sporgsmaalet om udstedelse af 

 sindssygeattest maa derfor aldrig reises, medmindre hensynet til den syges 

 retsstilling gjør det nødvendigt (jfr. B. II s. 117); og en saadan attest maa 

 under ingen omstændighed udstedes, før vedkommende læge efter sin egen 

 undersøgelse har dannet sig en personlig overbevisning om, at angjældende 

 virkelig lider af sindssygdom. Kan lægen ikke overvinde sin tvil herom, 

 har han at nægte at udstede en saadan attest. Her foreligger et enten — 

 eller, et ja eller nei. 



Sindssygeattesten er altsaa et dokument, som øver en afgjorende ind- 

 flydelse paa vedkommendes hele retsstilling; men en saadan bestemmende 

 virkning paa patientens skjæbne har indlæggelseserklæringen ikke. Spørgs- 

 maalet om, hvorvidt en sindssyg bør behandles i eller udenfor sindssyge- 

 asyl, er kun et hensigtsmæssighedsspørgsmaal. som i et meget stort antal 

 tilfælde aldeles ikke lader sig besvare med et ubetinget ja eller nei; og 

 lægen kan ikke stille sig paa det standpunkt, at han ikke vil medvirke 



I saa henseende har vel ogsaa bestemmelser i nogle fremmede sindssygelove været 

 medvirkende. Den franske lovs § 8 stiller saaledes som betingelse for privat indlæg- 

 gelse, at der foreligger udtalelse fra den aitestudstedende læge om, at denne finder 

 indlæggelsen paakrævet; og den engelske lovs §§ 45 og 48 har et lignende krav baade 

 for privat og offentlig indlæggelse. Det synes at fremgaa af Majors ovenciterede mo- 

 tiver til § 9, at det belgiske udkast pik endnu videre cg som betingelse for indlæggelse 

 forlangte en udtalelse af den atlestudstedende læge om grunden til indlæggelsens nød- 

 vendighed, nemlig om denne burde ske af hensyn til patientens eget vel eller til den 

 offentlige ordens oj skkerheds ovcrlmlde se. Da jeg desværre ikke har havt adgang 

 til dette udkast, tør jeg ikke udtale mig med bestemthed om, hvorledes det paa det 

 heromhandlede punkt er at forslaa. 



