230 



PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



Men i et saadant tilfælde er det asyllægen, som søger medansvar hos 

 den behandlende læge, ikke det offentlige, som søger en garanti mod over- 

 ilelse fra as3dets side. 



Sluttelig skal jeg som min sidste grund til at ønske indlæggelses- 

 erklæringen opgiven som obligatorisk anføre den meget vigtige omstændig- 

 hed, at benyttelsen af denne erklæring har bidraget til at fordunkle for- 

 staaelsen af sindssygeattestens virkelige væsen og bærevidde; og dette har 

 igjen ledet til den uheldige sammenskrivning af to grundforskjellige erklæ- 

 ringer. Herved er det hele blevet indviklet og uklart, og en uklar form 

 er det modsatte af betryggelse. 



II. 



Sindssygelovens § lo er til den ene side en direkte fortsættelse af 

 § 9 og danner med denne et fast sammenhængende, afsluttet hele; til 

 den anden side er den nøie forbunden med § 20, og til dem begge 

 slutter loven af 30te April 1898 angaaende Kriminalasylet sig som en 

 tillægslov. Endelig danner det hele system en videre udformning af den 

 i N. L. I — 17 — 7 foreskrevne ordning. 



Vi har fundet det hensigtsmæssigst først at behandle § 9 for sig selv; 

 og vi skal nu gaa over til i sammenhæng at gjennemgaa §§ 10 og 20. 

 Dernæst skal vi redegjøre for den faktiske omdannelse af den paa disse 

 paragrafer grundede ret og herunder behandle loven angaaende Kriminal- 

 asylet. 



§ 10. 



3J{eb ^orbeljolb uf ben nærmere 3lfgjørelfe, fom omljanbley 

 i foregaaenbe §, fan en^ner (5in^ê|"l)ç3 af ')]]oHtiøuriol)eben inb-- 

 fœtteê i et Sinbèfi)t]eaft)I, naar (jan forftyrt-er ben offentlige 

 ©ifferljeb, eller ber enten iffe finbec^ 9cogen, ber tjar at iagt= 

 tage [)anè Xaxv, eller be, liuem bette nærmeft paaligger, itfe 

 paa en vaSfenbe 9)caabe førge for Ijané j^^orpleining, og b li o er i faa 

 ^alb ben (2i)ge!§ familie eller anbre 3[>cbfoninienbe nopljolbelig 

 ber om at un ber ret te. 



§ 20. 

 ^ngen ©inbèfijg maa foruareê fammen meb ^orbrijbere. 



