1916. No. II. OPTAGELSE 1 OG UDTRÆDELSE AF ASYLER. 243 



Achilleshæl. Men vil man dømme retfærdigt, niaa man ikke glemme, at 

 psykiaterne paa Majors tid, som gjentagende fremhævet, endnu ikke havde 

 faaet øiet opladt for sindssygeondets sammenhæng med de øvrige sociale 

 brøst og derfor ogsaa havde naive og overspændte forestillinger om sinds- 

 sygdommenes helbredelighed, naar de blot kom tidsnok under behandling; 

 og denne deres tro beherskede hele deres tænkning og holdning. For 

 dette syn maatte arbeidet for de sindssyges helbredelse i den grad trænge 

 alle andre psykiatriske hensyn tilbage, at forsvaret for samfundets orden og 

 sikkerhed maatte fremstille sig som en, vistnok væsentlig, men dog sekun- 

 dær side af den sindssygeretslige dobbeltopgave, som derfor ogsaa fik vente 

 paa opfyldelsen af sine krav. De smaa, gjennemsigtige forhold, som ved 

 midten af forrige aarhundrede herskede overalt i Norge, gjorde ogsaa et 

 saadant standpunkt naturligt for en norsk psykiater, som ikke særlig havde 

 interesseret sig for og havt praktisk befatning med kriminalistiske og pøni- 

 tentiære opgaver og gjeremaal. 



Som nu engang sagen laa an, dengang Major skrev sit storslagne lov- 

 udkast, kan det saa langt fra forundre, at det tvertimod maa findes ganske 

 naturligt, at han ikke kunde handle anderledes, end han gjorde, naar han 

 undlod i sine motiver at gaa nærmere ind paa de problemer, som § lo 

 stiller. 



Majors udkast til § lo var ordlydende overensstemmende med den 

 gjældende lov. alene med den undtagelse, at der istedenfor ordene i første 

 sætning --omhandles i foregaaende §< stod -omhandles i § 9« V: og den 

 kgl. prp. var helt ud overensstemmende med udkastet. Det departemen- 

 tale foredrag, der ligger til grund for den kgl. prp., indeholder ingen be- 

 mærkning angaaende Majors udkast til denne paragraf^; og stortings- 

 komitéen indstillede det, ligeledes uden bemærkning, enstemmigt til bifald, 

 hvorefter det enstemmigt og uden debat vedtoges af begge Stortingets af- 

 delinger. 



Angaaende fortolkningen af § 10 skal vi anføre: 



Den nærmere afgjørelse, til hvilken vor paragrafs begyndelsesord 

 sigter, er den bestemmelse, som asyllægen i første og vedkommende kon- 

 trolkommission i sidste instants har at træffe i henhold til § 9. 



Paragrafen siger altsaa, at politiøvrigheden blot under visse, i samme 

 nævnte betingelser kan indsætte enhver sindssyg i et sindssygeasyl, som 

 er villigt til at modtage ham; men N. L. i — 17 — 7 siger, at øvrigheden 



* Ordet „Sindssygeasyl" er skrevet „Sindssyge-Asyl' 



