2J.J. PALL WINGE. M.-N. Kl. 



(o: politiøvrigheden) bør (det vil i tilfælde sige skal) sætte en sindssyg i 

 forvaring, naar de i § lo omhandlede omstændigheder foreligger. Til 

 brug for denne forvaring blev sindssj'geasylerne — i modsætning til de gamle 

 dolhuse — kun betingelsesvis stillede til politiøvrighedens raadighed, og 

 andre tilfredsstillende indretninger blev ikke aabnede for politiet. Da nu 

 samtlige dolhuse blev autoriserede som sindssygeasyler og saaledes for 

 fremtiden kun betingelsesvis kunde benyttes til opfyldelse af den forvarings- 

 pligt, som N. L. I — 17 — 7 paalægger politiet, opstod den konflikt, der 

 sprængte sindssygeloven. \"\ har tidligere (B. II s. 13 f) omtalt denne 

 konflikt og kommer i det følgende nærmere tilbage til den, men først vil 

 vi indskyde nogle bemærkninger angaaende paragrafens text. 



Som vi tidligere (B. I s. 125 f.) har omtalt, fremkaldte de farlige sinds- 

 syge allerede i den romerske keisertid visse anordninger; og N. L. i — 17 — 7 

 havde utvilsomt først og fremst disse patienter for øie. 



Samtlige de fremmede love, der har tjent som forbilleder for vor, har 

 bestemmelser sigtende til at beskytte samfundet mod farlige sindssyge, og 

 disse nævnes ogsaa i vor lovs § 13 som en af de grupper, overfor hvilke 

 sindssygeasylerne har retentionsret. At sindssygelovens § 10 med sin be- 

 stemmelse om de sindssyge, der forstyrrer den oftendige sikkerhed, om ikke 

 udelukkende, saa dog først og fremst har de farlige sindssyge for øie, vil 

 neppe kunne bestrides. 



Vi har s. 239 sprogligt udredet spørgsmaalet om betydningen af 

 udtrykket »farlig for den offentlige sikkerhed«. Her skal vi gaa noget 

 nærmere ind paa spørgsmaalet om den specielle brug, vor sindssygeret har 

 gjort af dette udtryk, og særlig pege paa, hvilke sindssyge først og fremst 

 rammes af formelen »farlig for den offentlige sikkerhed v<, der stammer fra 

 det 1 8de aarhundrede og er optaget i den autoriserede farlighedserklæring, 

 som er et led i de bestemmelser, hvis formaal er at yde samfundet en be- 

 skyttelse mod den sindssyge lovovertræder, der nogenlunde kan modsvare 

 den, som det i straffeloven og de til denne knyttede love besidder mod 

 den ikke-sindssyge. 



Vi skal i det følgende nærmere redegjøre for de psykiatriske betin- 

 gelser, som maa være opfyldte, forat der skal kunne udstedes farligheds- 

 erklæring mod en sindssyg. Paa dette sted skal vi indskrænke os til nogle 

 orienterende bemærkninger angaaende spørgsmaalet om, hvilke sindssyge 

 M.AjoR maa antages at have havt for øie under udarbeidelsen af sit udkast 

 til vor paragraf. 



Vi vil da forst pege paa det forhold, at en sindssyg meget vel kan 

 forstyrre den offentlige sikkerhed ved forargelige og forulempende, for ikke 

 sindssyge strafbare, handlinger, uden at der derfor foreligger fyldestgjø- 



