I916. No. II. OPTAGELSE I OG UDTRÆDELSE AF ASYLER. 



249 



overeensstemmende med Lovens i — 17 — 7 og Lov om Sindssyge af 17de 

 August 1848 ^ 



Spørgsmaalet kan dog neppe ansees afgjort ved denne dom. Den 

 citerer ikke nogen af sindss3'gelovens paragrafer, men i overretsdommen, 

 der blev stadfæstet af Heiesteret, citeredes § 19, hvilket synes at tyde paa, 

 at henvisningen til sindssygeloven kun har havt til hensigt at bestemme, 

 at amtet og altsaa ikke fattigkassen skulde bære omkostningerne. 



En adgang for domstolene som den heromhandlede vilde heller ikke 

 passe i et system, der tillægger asylerne at træffe den endelige afgjorelse 

 af optagelsesspørgsmaalet. 



Under sin gjennemgaaelse af sindssygeloven udtaler L. Dahl angaa- 

 ende politiøvrighedens tutel overfor sindssyge folgende-: »Loven sætter 

 altsaa de Sindssyge, som man holder indespærrede eller under Be\ogtning, 

 under Lægens Opsyn, uanseet om den Syges Slægtninger ønsker det eller 

 ikke; og under Forudsætning af Asyllægens Bifald kan Politiøvrigheden, 

 selv uden at Indespærring har fundet Sted, skride ind overalt, hvor den 

 Sindssyges Tarv eller det Offentliges Sikkerhed lider ved den Maade, 

 hvorpaa Familje og Omgivelser besørge hans Forpleining. 



Den store Myndighed, som herved er givet Politiøvrigheden, vil den 

 dog vel sjelden komme til at udøve uden for de Tilfælde, hvor aabenbare 

 og iøjnefaldende Forsømmelser og Misbrug finder Sted. I et særdeles 

 stort Antal Tilfælde, hvor der virkelig finder Undladelse af de hensigts- 

 mæssige og Benyttelse af uhensigtsmæssige Midler Sted, hvor altsaa rette 

 Vedkommende, som Loven udtrykker sig, ikke paa en passende Maade 

 sørger for den Syges Forplejning, vil ingen saadan Indskriden finde Sted, 

 og naar man betænker, at paa hin Maade en Mand kan komme til at maatte 

 finde sig i, at hans Hustru, eller en Fader, at hans Barn, imod hans \'ilje 

 bliver taget fra ham og indsat i et AsN'l, vil man finde det ganske i sin 

 Orden, at der bruges stor Forsigtighed med en saadan Lovs Udøvelse, 

 medens paa den anden Side en Mængde Tilfælde, hvor den Sindssyges 

 Fremtidslykke forspildes paa Grund af Snæverhjertethed eller Fordom, 

 Gjerrighed eller Uvidenhed hos vedkommende Slægtninger og Omgivelser, 

 der modsætte sig Anvendelsen af de passende Midler og kanske anvende 

 de skadeligste, godtgjør X'igtigheden af, at en Lovtvang kan gjøres gjæl- 

 dende, hvor den gode \'ilje slet ikke er tilstede.« 



1 Se R. T. 1854 s. 711 f. og 721 f. 



- Ovencit. Bidrag til Kundslvab om de Sindssyge i Norge <t859I s. 263. 



