1916. Xo. II. OPTAGELSE 1 OG UDTRÆDELSE AK ASYLER. 251 



Baade den psykiatriske og den kriminalistiske reformbevægelse havde 

 en udpræget humanitær karakter. De sindssyge skulde helbredes og for- 

 bryderne gjøres til skikkelige mennesker. \'ed indrettelsen af sindssyge- 

 asylerne havde man først og fremst for oie at gjøre dem skikkede til hel- 

 bredelsesanstalter; og det kan ikke nægtes, at opmærksomheden under 

 disse bestræbelser i nogen grad blev bortledet fra det ligeledes meget vig- 

 tige krav paa samfundets beskyttelse mod den sindssyges farlige og ordens- 

 forstyrrende handlinger. Den gamle sindssygepleie havde fortrinsvis de 

 sidstnævnte krav for oie ; til gjengiæld tog den nye retning" for lidet hen- 

 syn til dette. 



Den kriminalistiske reformbevægelse gjorde frihedsstraffen til det 

 suveræne straffemiddel, samtidigt som den erkjendte, at tidsbegrænset op- 

 hold i strafanstalt er en overfor sindssyge uhensigtsmæssig foranstaltning. 

 Idet nu de sindssyge bortvistes fra strafansialterne. maatte man anvise dem 

 et andet sted, hvor de farlige blandt dem kunde holdes i betryggende for- 

 varing; men til at løse denne opgave var, og er, de moderne sindssyge- 

 asyler lidet skikkede. 



Vi har tidligere (B. II s. 241 f. ) omtalt de hindringer, der stiller sig 

 iveien for brugen af sindssygeasylerne som psykiatriske observationssteder, 

 og det behøver ingen nærmere paavisning, at disse samme hindringer gjør 

 sig gjældende med mangedobbelt st^-rke i de tilfælde, hvor der ikke blot 

 handledes om det forholdsvis kortvarige ophold, som observationen nød- 

 vendiggjør, men om det langvarige tidsrum, som forpleiningen af de sinds- 

 syge lovovertrædere kræver, hvis der skal ydes samfundet betryggende 

 beskyttelse. 



Vi finder ikke i denne bog plads for en indgaaende redegjørelse for 

 de mange herhenhørende problemer, men vi vil dog ikke undlade skarpt 

 at fremhæve, at der, naar der handles om et kriminelt belæg, ligger særlig 

 stor vægt paa, at ikke blot statsmyndigheden, men ogsaa den sindssyge 

 selv, hans tutor og omgivelser har fuld klarhed over hensigten med den 

 betræffende sindssygeretslige tbranstaltning, særlig om denne i første linje 

 er iværksat for at gavne den syge eller for at beskytte samfundet. Den 

 ansvarshavende maa til den sindssyge selv og til hans omgivelser med auto- 

 ritet og fuld sandhed kunne sige: Patientens anbringelse i asylet er skeet 

 for at gavne ham selv, og han vil blive udskreven, saasnart asylet har gjort, 

 hvad det i saa henseende formaar — eller: Patienten er indlagt i asylet for 

 at beskytte samfundet, og han vil blive udskreven, saasnart dette findes for- 

 svarligt under hensyn til samfundets tarv. Ganske vist kan i det givne 

 tilfælde begge de heromhandlede hensyn være medvirkende; men et af 



