I916. No. II. OPTAGELSE I OG LDTRÆDELSE AF ASYLER. 253 



frem til erkjendelsen af, at sindssygeondet er saa tæt sammenvoxet med 

 de øvrige sociale brøst, at det overhovedet ikke kan bekjæmpes uden i 

 og med disse, og at derfor interneringsanstalterne for sindss^'ge lovover- 

 trædere maa staa færdige i det øieblik, man vil lukke sindssygeasylerne 

 for disse patienter. Man kan ikke begynde reformen med at tilveiebringe 

 asylplads for ærbare sindssyge og henskyde til fremtiden anskaft'elsen af 

 pladse for de sindssyge lovovertrædere, fordi almenheden, naar det kom- 

 mer til stykket, — hverken kan eller vil finde sig i at staa værgeløs over- 

 for den sindssyge lovovertræder. Al sentimentalitet blæser bort, naar 

 samfundet trues. 



Med sin mangelfulde kriminalistiske og pønitentiære uddannelse saa 

 ikke Major, at dolhusene ogsaa havde andre opgaver end den, de nye 

 sindssygeasyler skulde overtage; de gamle anstalter kunde nemlig ogsaa 

 optage observander og stod til centraladministrationens raadighed som 

 interneringslokaler, eller — rettere sagt — han var ikke tilstrækkelig op- 

 mærksom paa følgen af, at samtlige dolhuse blev autoriserede som sinds- 

 sygeasyler og derved gjordes uanvendelige for observation og interne- 

 ring, nemlig den, at centraladministrationen blev kastet tilbage til den stil- 

 ling, hvor den stod før 1736. Men da konflikten om Gunder Iversens 

 anbringelse^ kom paa, gik situationens hele alvor op for ham. Skarpere 

 og klarere end de andre saa n u baade Major og Peter Wlnge, at det 

 her gjaldt intet mindre end spørgsmaalet om, hvorvidt sindss3'gelovens 

 system overhovedet lod sig opretholde; og med Majors temperament var 

 et pessimistisk syn paa sagen det naturlige, saa meget mere som loven 

 ogsaa paa andre vitale punkter netop paa denne tid paa det alvorligste 

 blev krænket. 



Vi har tidligere (B. II s. 15 f) kortelig omtalt Majors og medicinal- 

 komitéens holdning til den situation, som var fremkaldt ved Kristiania 

 asyls nægtelse af at optage Gunder Iversen, og vi skal her gaa noget 

 nærmere ind paa denne sag. 



Efterat Kristiania magistrat havde nægtet at give bestyreren af Kri- 

 stiania asyl ordre til at modtage Iversen, blev denne patient hensiddende 

 i raadstuearresten. til han den 22de Mai 1852 blev udsat til bevogtning 

 hos en snedker paa Grønland, en forstad til Kristiania. 



Efterat det var indberettet til Justitsdepartementet, at hersen ikke var 

 bleven modtaget i sindssygeasyl, tilskrev dette departement (statsraad S. A. 

 Sørenssen) Indredepartementet (statsraad Stang) med forespørgsel om, naar det 

 kunde paaregnes, at det under opførelse værende nye sindssygeasyl paa Gau- 

 stad vilde kunne optage sindssyge forbrydere. Denne forespørgsel ledede til, 



1 Se B. II s. 14. 



