ICI 6. No. II. OPTAGELSt I OG UDTRÆDELSE AF ASYLER. 257 



sindssyge lovovertræderes behandling efter et halvt snes aars diskussion 

 blev stillet i bero. 



De sindssvge t'orbr\dere blev nu optagne i asylerne, anbragte paa 

 samme maade som de andre patienter og tik den adgang til at omgaaes 

 disse, som deres sygdomstilstand .tillod. Kort: sindssygelovens § 20 

 blev fuldstændig opgiven. 



I løbet af i860- og 70-aarene gik i vort land den retspsykiatriske in- 

 teresse stadig tilbage, og straffelovens biologiske tilregnelighedsret blev saa 

 skrøbeligt gjennemført, at den næsten kunde betragtes som uskreven. 

 Da ogsaa de kriminalistiske og penitentiære interesser døde hen, blev 

 næsten alle de sindssyge lovovertrædere tiltrods for straffeloven hensid- 

 dende i strafanstaiterne, hvilket forøvrigt for vort sindssygevæsen havde 

 den fordel, at asylerne ikke blev nødt til at optage flere sindssyge for- 

 brydere, end at de nogenlunde kunde greie stillingen, uden at retssikker- 

 heden ved asylernes forhold led en altfor iøinefaldende skade. 



N. I^ I — 17 — 7 og sindssygelovens § 10, jfr. §§ 9 og 13, var de 

 lovsteder, der beskyttede samfundet mod farlige sindssyge; men efterat det 

 sindss3'geretslige tutel var sat ud af kurs, blev der naturligvis ikke truffet 

 nogen foranstaltning til at organisere og udruste politiøvrigheden paa en saa- 

 dan maade, at den blev sat istand til effektivt at haandhæve den embedspligt, 

 som de nævnte lovsteder havde paalagt den; og under den ved tutelordnin- 

 gens tilsidesættelse skabte opløsningstilstand blev, som før nævnt, efterhaan- 

 den ogsaa behandlingen af de fleste farlige sindssyge overført fra politiet 

 til fattigvæsenet. Vistnok var det forlængst erkjendt som gjældende ret, 

 at det autoritative tutel med hensyn til forvaringen overfor en farlig sinds- 

 syg i ethvert tilfælde træder istedenfor det private, fordi dette sidste ikke 

 kan ansees som tilstrækkelig betryggende (jfr. s. 245I; men denne erkjen- 

 delse fik ringe praktisk betydenhed, eftersom fattigvæsenets tutel næsten fuld- 

 stændig erstattede de lovlige tutelformer. 



Begge lovsteders effektivitet blev ogsaa forringet ved den omstændig- 

 hed, at de er meget knapt affattede og foruden de farlige ogsaa omfatter 

 andre sindssyge, som mangler passende forpleining; og paa denne knaphed 

 blev der ikke bødet ved retledende skrivelser fra departementet eller me- 

 dicinalstyrelsen. 



I byerne fortrængte dog ikke fattigvæsenets tutel fuldstændig politiets; 

 og i Kristiania havde politiet altid ikke saa ganske faa sindssygeretslige 

 tutelforretninger. Disse forretninger var i 1890-aarene i stigning; men ved 

 aftalen i 1900 mellem politiet og fattigvæsenet blev de aller fleste af dem 

 overførte til fattigvæsenet. 



Vid-Selsk. Skrifter. I. M.-N. Kl. 1916. No. 11. 17 



