258 PAUL WINGE. M.-N. KI. 



Hele ordningen (eller rettere mangelen paa ordning) af de farlige sinds- 

 Byges forvaring var, som tidligere bemærket, i virkeligheden i det herom- 

 handlede tidsrum gjennemgaaende i hele Norge saa mislig, at man kun 

 kan forundre sig over, at det gik saavidt godt, som det gjorde. 



Paa den tid, da den kriminalistiske diskussion paany blev vakt tillive. 

 Vår der opnaaet almindelig enighed om, at der under betegnelsen 

 »farlige sindssyge« burde henføres baade »forbryderske sindssyge« og 

 »sindssyge forbrydere«, idet man dog samtidig indrømmede, at der inden 

 begge disse grupper findes mange, der ikke bør betegnes som farlige. 

 \^ore love havde ogsaa forlængst erkjendt og taget hensyn til det for- 

 hold, at der findes ikke-sindssyge personer, som er farlige for den offent- 

 lige sikkerhed (retssikkerheden), og mod hvis trudsler eller andre misgjer- 

 ninger man ikke effektivt kan beskytte sig ved straf. 



Men sindssygelovgivningen stiller ikke den opgave at afgjøre spørgs- 

 maalet om, hvorvidt en mere eller mindre psykisk abnorm person er farlig, 

 men skal kun løse tvilen om, hvorvidt et menneske, der i lovlige 

 former er erklæret sindssygt, er farligt for den offentlige 

 sikkerhed; og denne opgave maa løses ud fra forudsætninger, som i 

 væsentlige henseender afviger fra dem, som foreligger, naar der spørges 

 om en ikke-sindssygs farlighed. 



Som nedenfor nærmere skal paapeges, har man, naar det gjælder spørgs- 

 maalet om en sindssygs farlighed, et ganske andet fast grundlag at staa paa, 

 end naar der spørges om, hvorvidt en ikke-sindssyg er farlig, eftersom de for- 

 dringer, der i første tilfælde kan og maa opstilles, umulig kan fyldestgjøres, 

 naar der mangler et sikkert psykiatrisk grundlag. 



Løsningen af spørgsmaalet om en sindssygs farlighed har ogsaa altid 

 hos os været anseet som en psykiatrisk opgave, og man har derfor fore- 

 lagt lægen dette spørgsmaal og anseet hans svar som afgjørende. Men 

 forudsætningen for, at lægen skal kunne svare, er selvfølge- 

 lig den, at han er kommen til den overbevisning, at an- 

 gjældende er sindssyg, og at han ved, at den, som begjærer 

 svaret, er berettiget til at spørge. 



Undlader han at respektere disse forudsætninger, begaar han ikke blot 

 en feil, men en forbrydelse. 



Nu kan, som ovenfor nævnt, kun øvrigheden forvare en farlig sinds- 

 syg» og den logiske konsekvents heraf er den, at kun øvrigheden kan be- 

 gjære udstedelse eller ophævelse af farlighedserklæring. Det samme krav 

 til domsklarhed, som stilles til sindssygeattesten, maa selvfølgelig ogsaa 

 stilles til lægens udtalelse om, hvorvidt angjældende sindssyge er farlig 

 for den offentlige sikkerhed. 



