I916. No. II. OPTAGELSE I OG UDTRÆDELSE AF ASYLER. 263 



til at gjælde andre sindss3'ge end de, det før omfattede, eller indskrænket 

 til at angaa færre, ligesaalidt som de omstændigheder, hvorunder politi- 

 øvrighedens tutel indtræder, er forandrede. Altsaa maa sindss3'gelovens 

 § 10 fremdeles være gjældende ogsaa for de patienter, som interneres i 

 kriminalasyl. Nu forekommer det os imidlertid klart, at politiøvrigheden 

 ikke kan ben3'tte sit tutel til at iverksætte en saa overordentlig streng for- 

 holdsregel som internering i kriminalasyl, medmindre vedkommende sinds- 

 S3'ge er erklæret farlig. Dersom nemlig politiets indskriden overfor en 

 sindss3'g er foranlediget ved den omstændighed, at den syge ingen privat 

 værge har, eller at denne ikke skaffer ham passende forpleining, da er 

 sindssygeasylet eller den private forpleining, og ikke kriminalasylet, det 

 rette sted; og dersom politiets indskriden er betinget af, at den syge for- 

 st3Trer den offentlige orden og sikkerhed uden at kunne erklæres farlig, 

 og det tillige viser sig, at hans værge ikke kan hindre ham heri, da er 

 ogsaa indlæggelse i sindssygeasyl eller anbringelse i en dertil skikket pri- 

 vat forpleining den rette forholdsregel, eftersom politiet ikke maa træffe 

 foranstaltninger, som ved sin uforholdsmæssighed oprører humanitetsfølelsen. 



Det kan ikke have været lovens hensigt at befri sindssygeasylerne for 

 alle de patienter, hvis moral og opførsel er saadan, at de hæderlige og ær- 

 bare sindssyge generes ved samværet med dem ; thi for det første maatte 

 da Kriminalasylet være indrettet for begge kjøn samt være betydelig større 

 og anderledes indrettet, og for det andet viser lovens text, at saa ikke har 

 været meningen. Lo\^en stiller nemlig i § i som betingelse for optagelse 

 i Kriminalasylet, at vedkommende enten skal være strafarbeidsfange ^ eller 

 at han har forøvet forbr3'derske handlinger-. 



Grunden til denne indskrænkning har vel til den ene side været frygt 

 for overdreven brug af internering i kriminalasyl og til den anden side 

 den betragtning, at sindss3'geasylerne har lettere for at isolere, naar der 

 ikke samtidigt skal træffes særlige forsigtighedsregler i anledning af ved- 

 kommende sindss3'ges farlighed. Hertil kommer, at asylerne naturligvis 

 faar en væsentlig lettelse, naar man tager de værste patienter bort, sam- 

 tidig med at samfundet paa denne maade opnaar den nødvendige besk3t- 

 telse. 



Det her anførte ræsonnement leder logisk til at kræve farlighedserklæ- 

 ring som betingelse for internering i Kriminalas3'let; men denne fordring 

 blev ikke optagen i loven, idet § 2 blandt dem, der kan interneres, nævner 



^ Og i delte tilfælde har han begaaet enten flere mindre eller mindst en større forbi ydelse. 



2 Loven bruger flertal; der skal altsaa foreligge flere forbr3'dersl<e handlinger; og den 

 maa vel forstaaes derhen, at disse, ialfald som regel, maa være af den art, at de vilde 

 have paafort gjerningsmanden strafarbeide, dersom han havde været subjektivt straf- 

 sk^'ldig. 



