274 



PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



Gjør intet av dette sig gjældende, bør den derfor ikke anvendes men ind- 

 læggelse paa asyl foretrækkes. 



Anbringelsen er tænkt at kunne ske enten i koloni, anstalt eller hos 

 privatpersoner. 



Men i alle tilfælde er det politiet, som har det umiddelbare og direkte 

 ansvar saavel for den sindssykes tilstedeværen som for, at han ingen ad- 

 gang faar til at følge sine farlige tilbøieligheter. I saa henseende vil det 

 selvfølgelig kunne erholde hjælp hos koloniens eller anstaltens bestyrer 

 like saa vel som hos den private forpleier. Men disse vil i tilfælde kun 

 ha at staa politiet til regnskap, om de ikke opfylder sine forpligtelser, 

 medens det som nævnt er dette, der likeoverfor samfundet staar som an- 

 svarshavende. 



At der paa denne maate stilles vidtgaaende krav til politimyndigheterne, 

 lar sig vistnok ikke nægte. 



Men tingen er nødvendig og politiet vil selv ved anbringelsen kunne 

 ta fornødent hensyn til, at der for det blir bekvem adgang til utøvelsen av 

 kontrollen. 



Som anstalter har man tænkt sig muligheten av, at nedlagte fængsler, 

 tvangsarbeidshuse eller fattiggaarde kunde benyttes, idet flere av disse 

 vistnok vil ha tilstrækkelig sikre lokaler. 



Anvisning av bestemt opholdssted efter b vil nærmest være paabudt 

 av humanitetshens3'n. 



Der gives nemlig sindssyke, som neppe er farlige uten under visse 

 forhold og likeoverfor enkelte personer, og som derfor — tilstrækkelig 

 jernet fra disse og under væsentlig andre vilkaar og omgivelser — kan 

 føre en uskadelig og forholdsvis lykkelig tilværelse. 



Det gjælder da at tilveiebringe en ordning, hvorved dette kan ske — 

 hvorved de farlige sindssykes frihet ikke mer end fornødent indskrænkes, 

 samtidig med at de truede ikke utsættes for fare og resiko. 



Herpaa er det bestemmelsen i litr. b sigter. 



Der siges der: Det er politiet, som har at afgjøre, om ophold borte 

 fra og i en anden landsdel end den, hvor den eller de bor, mot hvem den 

 sindss^^kes faretruende forestillinger og tilbøieligheter nærmest synes rettet, 

 kan være tilstrækkelig, og det har i saa fald at anvise ham et saadant sted 

 til bolig. 



Og det har videre, om saa gjores, at træffe forholdsregler mot, at 

 anvisningsstedet ■ egenmægtig forlates, samt, om saa sker, at træffe de til 

 den sindss3'kes anholdelse og den truedes beskyttelse fornødne skridt. — 



