276 PAUL WINGE. M.-N. Kf. 



Vi vil afslutte denne redegjerelse for de i norsk ret gjældende regler 

 for behandlingen af farlige sindssyge med en kort oversigt over de psy- 

 kiatriske momenter, som kommer i væsentlig betragtning, naar spergsmaalet 

 om, hvorvidt en sindssyg bør ansees som farlig for den oflentlige sikker- 

 hed, skal afgjøres (jfr. s. 258). 



Det gjælder da først og fremst at stille en psykiatrisk diagnose og 

 paa grundlag af sygdommens art, symptomer og forløb at stille en viden- 

 skabelig begrundet prognose, og dernæst at overveie, om denne gjør 

 det overveiende sandsynligt, at der i fremtiden vil indtræde symptomer, 

 som gjør vedkommende sindssyge farlig. Kun dersom dette spørgs- 

 maal besvares bekræftende, foreligger der grund til at anse den sindssyge 

 som farlig. Ganske vist maa man ogsaa tage væsentligt hensyn til den 

 sindssyges tidligere handlinger, — og et forbrydersk liv vil naturligvis veie 

 tungt — men en vurdering af disse handlinger kan aldrig 

 være det afgjorende. 



Under forløbet af en sindssygdom kan nemlig en tidligere farlig blive 

 ufarlig og omvendt; og i denne henseende stiller sindssygdommene sig 

 meget forskjellig. 



Den sindssyges tidligere voldshandling eller trudsel kan være udslaget 

 af en tilbøielighed eller tvangsforestilling, en sygelig stemning, en hallu- 

 cination eller vrangforestilling ; og dersom en eller flere af disse 

 symptomer fremdeles er tilstede, eller maa formodes at ville indtræde 

 paany, kan handlingen ganske vist blive et moment af den største be- 

 tydenhed for farlighedsspørgsmaalets afgjørelse; men ogsaa i dette tilfælde 

 er det ikke den tidligere handling i og for sig. men den psykiatrisk be- 

 grundede formodning om dens gjentagelse, som maa og skal være det af- 

 gjørende. 



Men de her opstillede fordringer kan alene opfyldes af den fagligt 

 uddannede psykiater, og derfor — men ogsaa kun derfor — bør afgjørel- 

 sen lægges i hans haand. 



Selv om psykiateren formelt kun var raadgiver, vilde ansvaret for afgjø- 

 relsen faktisk og reelt paahvile ham alene; og naar saa er tilfælde, er den 

 bedste ordning den, ved hvilken han bliver sig sit ansvar fuldt og 

 helt bevidst og almenheden lettest bringes til at forstaa, at det formelle 

 og reelle ansvar dækker hinanden. Hvad der er sagt om udstedelsen af 

 farlighedserklæringen, gjælder selvfølgelig ogsaa om dens ophævelse. 



Helt anderledes ligger sagen an, naar der spørges om en sindssvags 

 farlighed. Pligten til at afgjøre dette spørgsmaal har loven ikke lagt i 

 psykiaterens, men i dommerens haand; og dette spørgsmaal kan derfor aldrig 

 afgjøres ved en administrativ forføining, men maa i alle tilfælde løses ved 



