1916. No. II. OPTAGELSE I OG UDTRÆDELSE AF ASYLER. 297 



tater — altsaa nærmest et statistisk oiemed ; og hverken Major eller 

 Peter Wlnge var opmærksomme paa dens retslige konsekventser. 



Den nye udskrivningskategori vilde heller neppe have faaet synderlig 

 betydenhed, hvis saavel as3'lerne som de andre autoriteter, der har befat- 

 ning med sindssygepleien, til enhver tid havde været fuldkommen klare 

 over den sandhed, at den sindssyge, hvis sygdom er i bedring, frem- 

 deles er sindssyg og indtager den samme retsstilling som enhver anden 

 sindssyg. Men saa var desværre ikke tilfældet. Omtrent samtidig med 

 indførelsen af den fjerde udskrivningskategori begyndte det sindssygerets- 

 lige nedbr3'dningsarbeide, der fortsattes i hastigt tempo, og det varede jo 

 ikke længe, før lovens system var brudt sammen. 



Foruden at udskrive i bedring tilegnede asylerne sig adgang til at 

 udskrive ex officio (altsaa uden tutors rekvisition) ikke-helbredede sindssyge, 

 og denne ret blev anerkjendt i de nyere regulativer. Uklarhed og begrebs- 

 forvirring bredte sig ikke blot blandt de medicinske og juridiske autoriteter, 

 som hurtigt vænte sig til at behandle sindssygeloven efter forgodtbefindende, 

 men ogsaa blandt almenheden. Familjerne lod fattigvæsenet stelle, som 

 det fandt rigtigt, med deres hellige rettigheder og pligter overfor deres sinds- 

 syge medlemmer. 



Om nogen virkelig kontrol med sindss3'geattesters udstedelse og op- 

 hævelse kunde der under disse omstændigheder ikke være tale; og naar 

 først tilstanden var en saadan, var der ingen reel interesse knyttet til op- 

 retholdelsen af sindssygelovens udskrivningssystem. Som vi skal omtale 

 under gjennemgaaelsen af § 13, var der ogsaa stærke praktiske grunde til 

 støtte for anerkjendelsen af sindssygeasylernes adgang til at udskrive ex officio 

 ikke blot helbredede, men ogsaa uhelbredede patienter. Men da asylerne 

 først havde faaet denne ret faktisk — skjont i strid med loven — aner- 

 kjendt, brugte de den i stor udstrækning. Man benyttede den saaledes til 

 at udskrive patienter, der var undvegne ved rømning, naar de ikke efter 

 en kortere tid (almindeligvis en maaneds tid) var bragte tilbage, og en stor 

 del af disse patienter blev udskrevne »i bedring«. Man kan med en vis 

 ret sige, at man paa denne maade skabte en femte udskrivningskategori, 

 som passende kunde benævnes: »efter rømning«; og denne kategori 

 adskilte sig principielt fra de øvrige, idet patienten selv øvede en bestem- 

 mende indflydelse paa den. Denne udskrivningskategori blev naturligvis 

 særdeles populær blandt forbryderne, som i den saa sit herligste beneficium. 

 Fattigvæsenet havde formodentlig heller ikke saameget imod den ; det 

 kunde jo fortrøste sig til, at bedringen vilde fortsættes lige til helbredelse, 

 inden vedkommende blev fakket efter en ny forbr3delse ; og da blev det 

 jo delinkventfondet, som skulde betale. 



