I916. No. II. OPTAGELSE I OG UDTRÆDELSE AF ASYLER. 299 



lader sig vanskelig gjennemføre, saalænge man opretholder Kriniinalasylet 

 som sindssvgeasvl. 



Som betingelse for, at en ikke-helbredet sindssyg skal kunne udskri- 

 ves af sindssygeasyl, stiller § 13 den fordring, at et forlangende herom 

 er fremsat »af dem, der have at iagttage hans Tarv eller have foranlediget 

 Optagelsen«. For spørgsmaalet om, hvilke disse personer og autoriteter er, 

 har vi ovenfor s. 216 f. redegjort; her skal vi derfor kun tale om fremsættelsen 

 af et forlangende fra en af dem som betingelse for udskrivningen. Lovens 

 opstillen af denne betingelse er en logisk konsekvents af dens systematiske 

 ordning. Sindssygeasylerne er anstalter, som ved udfærdigelsen af den 

 kongelige autorisation er paalagt den samfundsmæssige opgave at behandle 

 og forpleie de sindssyge, som vedkommende sindssygeas^'ls myndigheder har 

 fundet at burde optage i asylet. Naar et sindssygeasyl først har erklæret, 

 at denne sindssN'ge tiltrænger behandling i dette asyl og i henhold til 

 denne afgjørelse har modtaget ham, kan det ikke selv befri sig for sin 

 forpligtelse overfor patienten og overfor samfundet, ligesaalidt som en for- 

 mynder kan befri sig selv for sit formynderskab eller en bestyrer af et 

 fængsel eller et epidemilazaret for at behandle og forvare de personer, 

 der er anbetroede til hans omsorg. I alle tilfælde maa vedkonmiende 

 person eller anstalt befries for sin forpligtelse af en person eller autoritet, 

 der er lovligt befuldmægtiget til at løse denne, og denne fuldmagt har 

 sindssygelovens § 13 givet den private eller autoritative tutor. Dette er 

 ogsaa en for as3'lerne lempelig ordning, eftersom de er berettigede til at 

 henvende sig til den autoritative tutor i alle tilfælde, hvor de finder den 

 private værges nægtelse af at udstede udskrivningsrekvisition urimelig. 



Anskuer man sagen rent theoretisk, og magtede vi at gjennemføre en 

 ideelt rigtig ordning af sindssygepleien, vilde det efter vor mening være 

 det eneste rigtige ogsaa paa dette punkt at kræve sindss^'geloven over- 

 holdt. Ikke desto mindre finder vi det rimeligt ved en eventuel revision af 

 sindssygeloven at legalisere den adgang, som asylerne allerede faktisk ^ 

 besidder til at udskrive ex officio ogsaa ikke-helbredede patienter, hvis 

 dette kan ske samtidigt med, at der træffes en ordning med de sindssyge 

 lovovertræderes behandling og forpleining, som baade yder samfundet den 

 fornødne sikkerhed og befrir asylerne for de vanskeligere blandt disse 

 patienter. 



Vi skal til begrundelse af denne vor opfatning anføre følgende: 



Med det ringe antal asylpladse, hvorover vort land raader og sand- 



' Jfr. Justitsdepartementets skrivelse af 14de Juni 1894. 



