I916. No. II. OPTAGELSE I OG UDTRÆDELSE AF ASYLER. 303 



lovregel; og ordene ■>indsætte«, eller »indlægge<^ vilde da have været 

 mere velvalgte end »optage«. 



Langt vigtigere end denne betragtning er selvfølgelig det forhold, 

 at lovstedets nytte — saaledes som ogsaa af politikammeret fremhævet — 

 vilde være overmaade ringe, hvis Socialdepartementets forstaaelse er den 

 rigtige. 



Justitsdepartementet synes ogsaa nærmest at hævde den samme for- 

 tolkning af dette lovsted, som den politikammeret har gjort gjældende^ 



Angaaende kontrolkommissionens m3-ndighed efter § 13 samt spergs- 

 maalet om, hvem der kan begjære dens afgjørelse, skal vi henvise til, hvad 

 vi desangaaende har udviklet under gjennemgaaelsen af § 9. Her skal 

 kun bemærkes, at anvendelsen af verbet »æske« styrker den fortolkning, 

 at ogsaa andre end de, som med loven i haand kan kræve kjendelse, kan 

 andrage om kommissionens afgjørelse af spørgsmaalet om retentionsrettens 

 anvendelse, jfr. s. 204. 



Angaaende retentionsrettens udstrækning skal her anføres : 



Betingelsen for, at denne skal kunne udøves, er den, at mindst et af 

 to tilfælde foreligger, nemlig: Asyl lægen antager, enten at den sinds- 

 syge efter udtrædelsen vil være farlig for sig selv — det vil sige 

 forsøge selvmord eller selvmutilation — , eller at han paa denne tid vil 

 true den offentlige sikkerhed. Naar loven har lagt afgjørelsen af begge 

 disse spørgsmaal udelukkende i lægens haand og kun indrømmet kontrol- 

 kommissionen ret til at beslutte udskrivning, selv om lægen besvarer dem 

 begge (eller et af dem) bekræftende, da har den kun konsekvent gjennem- 

 ført det biologiske sj^stem, der, som ovenfor s. 258 og 276 f. udviklet, 

 ogsaa gjør farlighedsspergsmaalets afgjørelse til et psykiatrisk anliggende. 



Uagtet loven undergiver spørgsmaalet om retentionsrettens anvendelse 

 asylets frie og inappellable skjøn, vil formentlig intet asyl, efterat de ved 

 kgl. resol. af 7de November givne regler- er traadte i kraft, begrunde 

 retentionsmyndighedens udøvelse ved paaberaabelse af fare for den offent- 

 lige sikkerhed, medmindre den sindssyge er erklæret farlig. 



Det skulde synes overflødigt at paapege, at administrationen hverken 

 har myndighed til at begrænse den private tutors lovlige ret eller til at 

 udvide den autoritatives kompetence og, om muligt, endnu mindre adgang til 

 at meddele sindssygeasylerne ret til at tilbageholde patienter mod deres tutors 

 vilje paa andre betingelser end de i loven fastsatte. Men vi maa ikke 



1 Se Justitsdepartementets skrivelser af 15de Okt. 1892 og 23de Marts 1910. Det maa 

 dog medgives, at disse skrivelser ikke giver klar besked om departementets stilling til 

 det her omhandlede spørgsmaal. Begge skrivelser skal nedenfor blive citerede. 



2 Det var et af formaalene for disse regler at skjærpe ansvaret for retentionsrettens an- 

 vendelse. 



