igi6. No. II. OPTAGELSE I OG UDTRÆDELSE AF ASYLER OSV. 309 



Mj-ndigheden til at bestemme over de sindssyges per- 

 sonlige frihed overdrages hvert enkelt asyl ved en kongelig 

 fuldmagt. Denne fuldmagt betegner loven som kongelig 

 autorisation. 



Sindssygeasylerne er ligeledes anstalter, hvis eneste opgave er den at 

 behandle og forpleie sindssyge, og de kan derfor blot optage saadanne, 

 ikke andre patienter. De har dog intet monopol paa anstaltbehandling af 

 sindssvge ; og Kongen kan derfor hverken tillade eller nægte indrettelsen 

 af en anstalt med det formaal kun at optage og behandle sindssyge, men 

 han kan give eller nægte at meddele en saadan anstalt autorisation som 

 sindssygeasyl, og uden saadan faar den ingen af sindssygeasylets rettig- 

 heder eller pligter og saaledes heller ikke ret til at benævnes sindssyge- 

 asyl. 



Sindssygeasylerne oprettes ved meddelelsen af den konge- 

 lige autorisation og bestaar som selvstændige instituter med 

 sin særegne retsstilling, indtil Kongen tilbagekalder auto- 

 risationen — uanseet asyleierens vilje. 



Alle sindssygeasyler er ligestillede instituter med de selvsamme myn- 

 dighedsomraader, og de staar alle under statens ledelse, uanseet hvem der 

 er deres eier. 



Af de offentlige asyler eies nogle af staten, andre af kommuner (amts- 

 kommuner og engere kommuner) og atter andre af stiftelser, og man pleier 

 at benævne de førstnævnte »statsasN'ler« og de andre »amtsasyler«, »by- 

 asyler« eller »stiftelsesasyler«. \'i finder heller intet at indvende mod 

 denne nomenklatur, men vi maa derfor ikke, naar vi fortolker loven, 

 glemme, at Major ikke brugte den. Han inddeler asylerne i offentlige og 

 private og anser dem alle som statsanstalter (ialfald de offentlige), tor di 

 de ledes af staten, uanseet om denne er deres eier eller ikke. Han 

 betegner saaledes de franske offentlige asyler som »statsasyler«, uagtet 

 disse eies af departementerne. 



Sindssygeasylerne bestyres alle af kongelige funktionærer, som baade er 

 deres direktører og læger. Loven har gjort asylbestyreren til statens, ikke til 

 asyleierens tjenestemand, og denne har derfor krav paa sikkerhed for, at han 

 i denne sin egenskab finder støtte hos sin kontrolkommission og af Kongen. 

 Det er umyndige syges interesser, asylet har at varetage; og baade 

 patienterne selv, deres værger og familjer har et ubetinget ethisk og mo- 

 ralsk krav paa, at staten anbetror stillingen som asylbestyrer til en uaf- 

 hængig mand. En asylbestyrer, hvis ansættelse og forbliven i stillingen er 



^ Vi ser her bort fra det brud paa dette princip, som er gjort ved strprl. § 210. 



