328 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



dan var af stærkt begrænset værd. Og dog var, efter vor mening, hans 

 forslag saalangt fra værdiløst, at det tvertimod fortjener ros som det bed- 

 ste, der dengang kunde foreslaaes hos os. Det anviste en vei, som, hvis 

 den var bleven fulgt, kunde have fort os frem til stadig bedre tilstande og 

 saaledes have holdt liv i den saa glimrende begyndte reformbevægelse. 

 Maaske vilde vi da i vore dages Norge, foruden et bedre asylvæsen, 

 ogsaa have havt andre vigtige organer for sindssygepleien, saasom en 

 interneringsanstalt for sindssyge lovovertrædere samt sygehuse (kliniker), 

 der uden at være autoriserede som sindss3'geasyler, kunde bemyndiges til 

 for kortere tid at optage ikke blot sindssyge, men ogsaa andre sindslidende, 

 og som tillige kunde tjene som psykiatriske observationssteder og under- 

 visningsinstituter. 



Nu derom kan vi naturligvis intet vide; men saa meget er sikkert, at 

 vanskjæbnen rammede Majors verk, og forkastelsen af hans forslag til ord- 

 ningen af sindssygepleien udenfor asyl var hans første nederlag efter en 

 række store seire. Særligt alvorligt var dette nederlag, fordi det med- 

 førte opretholdelsen af fattigvæsenets økonomiske herredømme over tal- 

 rige sindssyge (§ 17). 



Allerede dengang har maaske Major begyndt at mistvile om gjennem- 

 førelsen af sit program. 



Vi vil paa dette sted indskyde et par bemærkninger angaaende c" 

 enkelte paragrafer i 4de kapitel, og derefter gaa over til omtalen af den 

 videre udvikling efter lovens ikrafttræden. 



Til § 15. Ved at tilføie paragrafens sidste led, istedenfor at lade den deri 

 indeholdte bestemmelse optage i en egen paragraf, har man givet § 15 et 

 væsentligt andet indhold end det, den havde i den kgl. prp. Den son- 

 dring, som propositionen opstillede mellem de velhavende sindssyge, som 

 for egen regning behandles og forpleies i sit hjem eller hos en slægtning 

 eller ven, og de fattige sindssyge, som for oftentlig regning udsættes til 

 forpleining hos fremmede folk, hvis formaal det er at tjene penge paa for- 

 pleiningen, — denne sondring er ved den maade, hvorpaa lovstedet blev 

 redigeret, gaaet tabt; og dette tab bør efter vor opfatning ikke ansees som 

 ringe. Loven skal ikke benyttes til at krænke familjelivets hellighed, og 

 der er, og màa være, forskjel paa at drive forretning med at forpleie 

 fattige sindssyge i større eller mindre antal og at optage en enkelt nær- 

 staaende sindssyg i sin familje — selv om dette sker for betaling. Det er 

 derfor efter vor mening principielt rigtigt, at der skjelnes mellem disse til- 

 fælde, og at der stilles strengere fordringer til kontrollen med de første 

 end med de sidste, i hvilke der bør være adgang for den private tutor til 

 at ordne sig med en af ham tilkaldt læge, der dog bør have anmeldelses- 



