338 PAUL WINGE. - M.-N. Kl, 



%oï be i ben 3lnl^btiing fornøbne D^îetfer tilfommer Sægen olmin- 

 belig ©fijblcjob tgjørelfe af ©totêfaêfen. ^anS øorige @obtgjo= 

 reife beftemmeê og ubrebeê af pebfommenbe 3tmt'^--, ^|øbftabe= og 

 Sobeftebêfommuner. 



§ 3- 

 ^üorüibt Setingelfen efter § 1 for Slmtêforpteining ig (Stat^^-- 

 bibrag er tilftebe, afgjøree for tjoert S^ilfoefbe af 3lmtmanben. 

 S)enne 2lfgjøretfe fan bog omgjoree af bet 9îegjeringêbeporte= 

 ntent, unber t)üiifet 9Jîebicinaloœfenet (jent)ører. 



§ 4- 

 ®e nærmere j^orf frifter, fom maatte paafrœueê, blioer at ub- 

 fcerbtge af bet Siegjeringebepartement, tjüorunber 9)îebicinalt)œfe- 

 net er (jenlagt. 



§ 5- 

 ®enne Sod træber i traft ben Ifte S^nuar 1892, fra Ijoill.n 

 ^ib § 19 i Sot) af 17be 2tuguft 1848 om (Sinbefijge^o Seljanbling 

 og ^orpleining opîjœoeê. 



Angaaende disse lovsteders kilder skal vi bemærke, at ingen fremmed 

 lov kan antages at have tjent som forbillede for dem; og angaaende den 

 ældre norske lovgivning, som er deres forudsætning, skal vi henvise til, 

 hvad vi tidligere (B. I s. 250 f.) herom har anført. 



Angaaende lovstedernes sprog har vi intet at bemærke, idet betyd- 

 ningen af ordet »Approbation«, som er benyttet i loven af 27. Juni 1891 

 § 2, ovenfor s. 102 er forklaret. 



Vi skal nu gaa over til at redegjere for motiverne til vore lovsteder 

 samt til fortolkningen af disse, og vi finder det hensigtsmæssigt forst at 

 gjennemgaa sindssygelovens § 19 og derefter Loven af 27. Juni 1891. 



Majors udkast til § 19 var saalydende: 



§ 20. 

 Omkostningerne ved fattige Sindssyges Kuur eller Forpleining, skulle 

 udredes af vedkommende Kjøbstads- eller Amtscommune. 



I hans motiver til denne paragraf udtales: 



»Ad § 20. Bestemmelserne i denne § ere af den største Vigtighed 

 og ville udøve en afgjort Indflydelse paa de Sindssyges Skjæbne i Frem- 



