340 



PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



alene som deres Vogtere og intet andet. De Sindssyge overgives til dem, 

 som tilbyde sig at overtage deres Forpleining for den mindst mulige Priis. 

 Udsættelsen foregaaer endog ofifentligen ved Licitation til den lavest for- 

 drende og paa enkelte Steder bekjendtgjøres den ved offentlige Udraabere. 

 Man tager den første den bedste, fattige og følelsesløse Mennesker, som 

 altid drives af Nødvendigheden. Hvad kan man vente sig af lignende 

 Fremgangsmaader? Hvorledes skal man opnaae Sikkerhed for den Omhyg- 

 gelighed, hvorledes indføre den Kontrol, som de Sindssyges Forpleining 

 altid fordrer? Er det en Skatteindkræver, en Politikommissær eller et 

 Medlem af Kommunal-Bestyrelsen, der kan dømme om de Sindssyges 

 talrige Fornødenheder, eller angive efter rationelle og videnskabelige Reg- 

 ler, hvad der er hensigtsmæssigt eller ikke? De slet forpleiede, modbyde- 

 lige, med Utøi bedækkede Sindssyge ere indesluttede i Huller, hvis Ureen- 

 lighed overgaaer al Idee; man finder dem der udsatte for enhver Behandling, 

 som en absolut Mangel af Indsigt eller en phantastisk Inhumanitet, udartet 

 til Vane, kan udfinde. Slet underholdte, berøvede enhver Trøst, forladte, 

 forglemte selv af deres Nærmeste og af deres Venner, omkomme de tik'ut 

 af Mangel paa Pleie og Hjælp. Med hvilken Fare trues ikke Samfundet 

 af disse Væsener, der ofte ere et Bytte for Odelæggelses-Syge og for An- 

 fald af blodigt Raseri, og som ere udsatte midt i Familiernes Skjød, hvor 

 de med hvert Skridt finde Mordinstrumenter? Lad endog deres Bevægelser 

 være hindrede med tunge Lænker: det er kun altfor vel beviist, at en 

 saadan Fremgangsmaade foranlediger de beklageligste Ulykker. Paa den 

 anden Side ere arme Idioter, i en blottet Tilstand, forstødte endog af deres 

 Forældre, nødte til at betle deres Brød paa alfare Veie.« Enhver der 

 kjender Tilstanden i vort Land veed, til hvilken Grad ovenstaaende Skil- 

 dring er anvendelig paa vore Forholde, og vil indsee Umuligheden af en- 

 hver Forandring, dersom de Sindssyges Skjæbne fremdeles som hidtil gjø- 

 res afhængige af de enkelte Fattigbestyrelsers Resurcer og Forgodtbefin- 

 dende. Her er Tale om en almindeligt udbredt Ulykke, som kun kan 

 bekjæmpes og lindres ved Midler, hvilke ligemeget overskride de enkelte 

 Kommuners som de enkelte Individers Kræfter; her maa det være, hvis 

 nogetsteds, at Grundprincipet for al Civilisation — Forening af fælleds 

 Kræfter — bør komme til Anvendelse. De større By- eller Amts-Kom- 

 muner bør derfor overtage en fælleds Ansvarlighed for Omkostningerne 

 ved de fattige Sindssyges Forpleining, i Overeensstemmelse med, hvad der 

 nu finder Sted i flere Egne af Landet, og i Lighed med hvad der er be- 

 stemt for de syphilitiske og radesyge Patienter.« 



Departementet slutter sig i sin indstilling til Majors udkast og bemær- 

 ker med hensyn til vor paragraf følgende: »Med Hensyn til Indholdet af 



