I916. No. II. BEHANDLING OG FORPLEIXING UDENFOR ASYL OSV. 345 



Endelig reistes der ogsaa tvil om, hvorvidt bestemmelsen i § 19 ogsaa 

 gjaldt sindssyge børn, en tvil, der i skrivelse fra Indredepartementet af 15de 

 Januar 1859 løses derhen, at § 19 gjælder børn, som er komne udover 

 den spæde alder, som i og for sig gjør særeget tilsyn nødvendigt. \'ed 

 de to sidste skrivelser var § 19 givet en ganske vid anvendelse, hvilket 

 yderligere øgede amtskommmunernes udgifter til sindssygepleien . en om- 

 stændighed, der naturligvis bidrog til at øge den allerede før stærke uvilje 

 mod loven. 



Allerede i 1858 havde Stavanger amtsformandskab indsendt til regje- 

 ringen en henstilling om at foreslaa en lovforandring, som aabnede adgang 

 til at overføre en større del, for exempel 3 femtedele, fra amtskommunerne 

 til vedkommende fattigdistrikter ^ og de stemninger og den opfatning, sora 

 motiverede denne henstilling, gjorde sig ganske vist ogsaa gjældende i 

 flere — for ikke at sige alle — amter. Noget saadant forslag blev dog 

 ikke fremsat; men stemningen var en saadan, at den ikke tilskyndede Indre- 

 departementet til at hævde sindssygeloven. 



Naar nu engang situationen var denne, synes det os at have maattet 

 ligge meget nær under forberedelsen af de nye fattiglove at reise spørgs- 

 maal om nye lovbestemmelser sigtende til at lette amtskommunerne for en 

 del af deres udgifter til sindssygepleien. Saa skede dog ikke. 



Imidlertid var sindss3'gelovens gjennemførelse stanset, og forpleiningen 

 af de fattige 3indss3'ge var gledet tilbage i det spor, den fulgte før lovens 

 emanation-. Loven havde ikke længer i centraladministrationen nogen for- 

 svarer, og lægerne, som først og fremst havde pligten at værge de sinds- 

 syges interesser, foretog sig meget lidet og opgav snart ævret. 



Sandberg havde vistnok i en skrivelse til Indredepartementet af 19de 

 December 1855 gjort indsigelse mod fattigkommissionernes tuteludøvelse 

 ved at udfærdige indlæggelsesrekvisitioner til sindssygeasyl, og i det hele 

 mod disses uberettigede indblanding i sindssygepleien; men skrivelsen var 

 noksaa undfaldende overfor de »juridiske autoriteter <\, der forsvarede fattig- 

 kommissionernes optræden, Sandberg fik heller ikke hos Indredeparte- 

 mentet gehør for sin indsigelse, og han tandt sig i at indtage patienter i 

 Gaustad asyl efter fattigvæsenets rekvisition^. 



1 Se L. Dahl: Bidrag til Kundskab om de Sindssj-ge i Norge s. 302. 



- Sandberg havde i sit udkast til det midlertidige reglement for Gaustad sindss3'geasyl 

 foreslaaet indtaget en bestemmelse, ifølge hvilken de sindssyge, som indlagdes i asylet 

 i løbet af de første 3 maaneder efter sygdommens udbrud, skulde faa fri forpleining i 

 det første halvaar. Peter Wixge modsatte sig forslaget, og bestemmelsen blev heller 

 ikke optagen i reglementet. iSe Norsk Mag. f. Lægev. R. II B. 9 s. 819 f.l. 



3 Direktør Evensen har vaaren 19 16 gjort mig opmærksom paa denne skrivelse, hvis til- 

 værelse var mig ubekjendt. Skrivelsen, der tjener Sandberg til ros, indeholder vist- 

 nok enkelte misforstaaelser. men har dog historisk interesse og vil blive tr\-kt andensteds. 



