34^ PAUL WINGE. M,-N. Kl. 



Den kgl. prp. til nye fattiglove naaede frem til realitetsbehandling i 

 Odelstinget i Februar 1863. Bylovens § 25 (der indeholder bestemmelser 

 om fremgangsmaaden ved fattigunderstøttelse af personer, som ikke har 

 hjemstavn i det fattigdistrikt, hvor de opholder sig, samt om opholds- 

 distriktets refusionsret overfor hjemstavnsdistriktet) behandledes den 12te 

 Februar. 



Under debatten fremsatte Helliesen forslag om, at der til § 25 skulde 

 føles følgende led: »De i denne Paragraf opstillede regler gjaelder ogsaa, 

 naar Omkostningerne skulle udredes af en Amtskommune istedet for af et 

 enkelt Fattigdistrikt. <^ 



KiLDAL udtalte, at efter Helliesens forslag skulde amtskommunerne 

 for ^/4 holde sig til den kommune, hvor vedkommende blev sindssyg, og 

 for ^/.-, til hjemstavnskommunen, hvilket var et kunstigt maskineri. Hel- 

 liesen bemærkede hertil: Ved loven af 1845 indførtes ingen forskjellig 

 regel for forsørgelse af sindssyge og andre, og heri skede heller ingen 

 forandring, da loven af 1848 udkom og paalagde amtskommunerne at ud- 

 rede omkostningerne; men det forekom ham tvilsomt, om ikke denne sag 

 vilde stille sig anderledes, hvis den nye lov vedtoges som foreslaaet; thi 

 hvis ikke § 25 gjælder de sindssyge, kan vel heller ikke regelen om hjem- 

 stavn gjælde dem. For tydeligt at udtrykke, hvad han mente, havde han 

 fremsat sit forslag, og han fandt ingen uleilighed ved de to brøker ^5 

 og V4. 



Helliesens forslag blev vedtaget og kom ind i loven. 

 Det her omhandlede lovsted skyldes altsaa et bænkeforslag, hvis hen- 

 sigt var at t3'deliggjøre lovreglerne om fordelingen af visse fattigudgifter 

 mellem opholdskommunen og hjemstavnskommunen. Det fremgaar af de- 

 batten, at forslagsstilleren med sit forslag mente at opretholde den gjæl- 

 dende ret, altsaa netop ikke at gjøre nogen forandring i det bestaaende; 

 men det fremgaar ikke mindre tydeligt, at han ikke har sat sig tilstrække- 

 lig ind i vedkommende emne. Hvad der menes med, at lovene af 1845 

 og 1848 ikke indførte nogen forskjellig regel for forsørgelsen af sindssyge 

 og andre, er os ganske uklart, og det fremgaar af forslagsstillerens be- 

 mærkninger, at han er uopmærksom paa, at sindssygeloven over- 

 hovedet ikk-e kjender nogen hjemstav nskommune for en sinds- 

 syg, men kun et hjemsted. Endelig synes det at fremgaa af forslags- 

 stillerens udtalelser, at han staar i den formening, at amtskommunerne alene 

 til sindssyge udreder omkostningerne til kur og forpleining; men dette er, 

 som bekjendt, ikke tilfælde, idet amtskommunerne ogsaa afholder (og den- 

 gang afholdt) disse omkostninger for epidemiske og smitsomme sygdomme 



