1 91 6. No. II. BEHANDLING OG FORPLEINING UDENFOR ASYL CSV. 355 



de hævdet, at det er fattiglovene af 6. Juli 1863, som har forandret den 

 af sindssygelovens § 19 bestemte ordning, samt at lovene af 27. Juni 

 1891 maa antages at forudsætte den nye ordning som given, eftersom hine 

 love var gjældende, dengang den sidstnævnte lov traadte i kraft. 



Vi mener ovenfor at have paavist det uholdbare i denne fortolkning; 

 og der bør efter vor mening heller ikke herske tvil om, at koncipisterne 

 af loven af 27. Juni 1891 har forkastet den og, forsaavidt dette punkt an- 

 gaar, villet opretholde den i sindssygelovens § 19 fastsatte ordning. 



Lovens ophavsmand Michelet hævdede, som anført, baade i 1886 og 

 1891, at de her omhandlede udgifter ikke var, og ikke burde være, fattig- 

 udgifter; og det var ham og hans meningsfæller, som drev loven igjennem 

 i Stortinget. Michelets skarpe hævdelse af, at de her omhandlede udgifter 

 ikke er fattigudgifter, mødte energisk modstand, og man kan saaledes ikke 

 paastaa, at den forblev upaaagtet. Havde forfegterne af fattigvæsenstheo- 

 rien havt noget haab om at drive sin mening igjennem i Stortinget, havde 

 de utvilsomt fremsat forslag om, at det i loven udtrykkelig skulde siges, 

 at de omhandlede omkostninger skulde være fattigudgifter; men de undlod 

 at fremsætte noget saadant forslag — efter vor mening med særdeles god 

 grund. 



Der havde forøvrigt ogsaa været anledning til ved denne den 

 første forandring i vor sindssygelov at fremkomme med forslag til lov- 

 fæstelse af fattigvæsenets tuteludøvelse; men heller ikke herom hørte man 

 noget — efter vor mening med lige god grund. 



Den amtskommunen efter sindssygelovens § 19 tilkommende ret til at 

 overføre indtil en femtedel af de i paragrafen nævnte omkostninger til det 

 fattigdistrikt, hvortil vedkommende sindssyge hører, var helt siden lovens 

 ikrafttræden bleven almindelig benyttet. Loven af 27. Juni 1891 gav ad- 

 gang til at overføre yderligere en tiendedel, men denne adgang er, saa- 

 vidt os bekjendt, i almindelighed ikke bleven benyttet, idet man er bleven 

 staaende ved at overføre de gamle to tiendedele. 



Til gjengjæld har den nye lov udtrykkelig fritaget amtskommunerne 

 for de udgifter, som forvoldes ved de «Sindssyges Behandling for almin- 

 delige Sygdomme og ved deres Begravelse«. 



Udtrykket «almindelige Sygdomme» er i den grad taaget, at ethvert 

 forsøg paa en definition er ganske haablost. Det hører derfor ikke hjemme 

 i en lov, og administrationens fortolkningsforsøg er da ogsaa, som man kunde 

 vente. I to skrivelser fra medicinaldirektøren, henholdsvis af 15. September 

 1893 og 17- Januar 1894, fortolkes udtr3-kket derhen, at s3-gdommen skal 

 regnes som «almindelig», naar der ikke bestaar nogen direkte aarsags- 

 sammenhæng mellem dennes symptomer og sindssygdommen; men hvis 



