1916. No. II. BEHANDLING OG FORPLEIMNG UDENFOR ASYL OSV. 36 = 



loven af 19de Mai 1900 — det fortjener ialfald en skarp paatale fra 

 ps\'kiatrisk hold. 



Lov af 19de Mai 1900 om fattigvæsenet ^ indeholder nemlig ingensom- 

 helst bestemmelse, som med ringeste feie kan paaberaabes til forsvar for 

 opretholdelsen af fattigvæsenets indblanding" i sindssygepleien, hverken for- 

 saavidt angaar tutelet eller udredelse af omkostningerne for de patienter, 

 der behandles efter loven af 27de Juni 1891. 



Som tidligere iB. I. s. 160) omtalt har Kirkedepartementet under 14de 

 December 1900 henvist til den nye fattiglovs § 10 2det led og § 50 4de 

 led, og Justitsdepartementet har under 28de næstefter bifaldt denne for- 

 tolkning. 



§ 10 2det led er 5aal3-dende: Den Kommune, hvorfra nogen 

 indlægges i Sindss ygeas}^ eller anden Pleie- eller Helbre- 

 delsesanstalt, skal, saalænge Opholdet i Asylet eller An- 

 stalten varer, ansees som vedkommendes Opholdssted.^ 



§ 50 4de led er saah^dende: s Udgifter ved Forsorgelse af 

 fattige Sindssyge, hvis Tilstand kræver en fra sædvanlige 

 Fattiges Porser g else særegen Behandling eller Forplei- 

 ning, ved deve, blinde og aandssvage Fattiges Oplærelse 

 samt ved S3gehusbehandling udover fj orten Dage bæres, 

 sel\- om vedkommende Understøttede har Hjemsta\n i et af 

 de ved et Herreds Deling fremkomne Fattigdistrikter, af 

 det hele Herred.« 



Formaalet ved affattelsen af disse lovbestemmelser har aabenbart alene 

 været det at afgjore, hvilket herred i et vist undtagelsestilfælde skal an- 

 sees som den sindssyges og visse andre lidendes opholdssted, samt at be- 

 stemme, at efter delingen af et herred skal visse dette fra tiden fer de- 

 lingen paahvilende udgifter betales af hele det oprindelige herred, ikke af 

 noget enkelt af de ved delingen dannede nye fattigdistrikter. Begge lov- 

 steder vilde have sin berettigelse, selv om ordene sindssygeasyl eller asyl 

 ikke havde været optagne i § 10, og selv om sætningen »hvis tilstand 

 kræver en fra sædvanlige Fattiges Forsørgelse særegen Behandling eller 

 Forpleining« ikke havde staaet i § 50. Det kan ikke antages, at lovgiveren 

 ved affattelsen af de her omhandlede bestemmelser har havt til formaal 

 at forandre den i loven af 27de Juni 1891 fastsatte ret. Tvertimod tor 

 man vel gaa ud fra, at lovgiveren, der har kjendt cirkulæret af lode 

 November 1891, og felgelig vidst, at ogsaa de her nævnte udgifter i praxis 



^ Jfr. lov af 17de Mai 1904. 



