370 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



overgreb samfundet niaa beskyttes, og blandt disse udgjør de farlige kun 

 et ringe mindretal. De fleste af dem truer overhovedet ikke samfundets 

 sikkerhed, men vel dets orden, og som exempel herpaa kan nævnes den 

 s. 246 omtalte kvinde, talrige exhibitionister m. f. Var det kun de faa far- 

 lige, hvorom det gjaldt, vilde sagen have ringe betydenhed, fordi hen- 

 synet til samfundets beskyttelse er eneafgjerende, naar der handles om en 

 farlig sindssyg, hvilket ogsaa har fundet udtryk i regelen om, at det pri- 

 vate tutel suspenderes i og med, at der reises sporgsmaal om udstedelse 

 af farlighedserklæring. Men i det uden al sammenligning hyppigste til- 

 fælde er politiets indskriden til beskyttelse mod overgreb af den sindssyge 

 ikke betinget af en farlighedserklæring, men i en af de omstændigheder, 

 der omhandles i kapitel 2 af de ved kgl. resolution af 7de November 1908 

 givne regler, og i de alier fleste af disse tilfælde gjer baade hensynet til 

 samfundets beskyttelse og til den syges eget vel sig gjældende. Meget 

 ofte er det vanskeligt, og ikke sjelden helt umuligt, at afgjere spørgs- 

 maalet om, hvilket af disse to hensyn er det stærkeste. Efter vor mening 

 er derfor det eneste logiske og praktiske standpunkt det, som indtoges af 

 den kgl. proposition af 8de Januar 1848 til sindssygeloven, nemlig det, at 

 omkostningerne ved sindssyges kur og forpleining ikke i noget tilfælde 

 skal være fattigudgifter. Som ogsaa i Høiesteretsdom bemærket er det 

 kun i de i sindssygelovens § 17 omhandlede tilfælde, at fattigvæsenet har 

 hjemmel for refusionskrav i anledning af udlæg til sindssygeforpleining; 

 men § 19 (eller nu lov af 27de Juni 1891) omfatter ingenlunde blot de 

 sindssyge, mod hvis overgreb politiet pligter at beskytte samfundet, men, 

 foruden dem, et stort antal, hvor dette hensyn ikke kommer i betragtning 

 eller ialfald blot er af underordnet betydenhed^. 



Kristiania fattigvæsen har imidlertid med støtte af Kirkedepartementet 

 hævdet den fortolkning af Hoiesteretsdommen af 30te Mai 191 1, at den 

 kun angaar de sindss3'ge, som forstyrrer den offentlige sikkerhed-; men 

 som det formentlig vil fremgaa af ovenstaaende, er denne fortolkning gan- 

 ske vilkaarlig. Efterat dommen var faldt, mente Kirkedepartementet ikke 

 længer at burde anvise udgifterne ved forpleining af hjemstavnsløse fattige 

 sindssyge, der af politiet er indlagte i asyl som farlige for den offent- 

 lige sikkerhed--'. »Det var nemlig kun under forutsætning av, at utgif- 

 terne var at anse som fattigutgifter, at de har været utredet av den til 



' Den mening, at sindssygelovens § 19 alene skulde have havt for øie de sindssyge, 

 mod hvis overgreb samfundet maa beskytte sig, er siden lovens ældste tid af og til 

 kommen til orde. Under debatten om den Micheletske motion blev den klart hævdet 

 af motionæren. 



- Jfr. Socialdepartementets skrivelse af 9de Marts 1914. 



3 Udhævet her. 



