I916. No. II. BEHANDLING OG FORPLEIMNG UDENFOR ASYL CSV. 3/^ 



tiener skal være til gavn ogsaa for dem og ikke udelukkende bruges til 

 nytte for det formaal, for hvis skyld de oprindelig blev istandbragte. 



Saaledes gik det ogsaa de MAjORske anstalter. 



Men til denne store almene interessekonflikt kom ogsaa andre van- 

 skeligheder, der særlig i vort land maatte gjøre sig stærkt gjældende. 



Vi manglede en fast tutelordning, særUg et effektivt organiseret auto- 

 ritativt tutel, som var istand til at bære en lov som den MAjoRske, og vi 

 savnede en lægestand, som var opgaven voxen; og da begeistringens tid 

 var forbi, manglede vi — penge. 



Medens Major endnu stod som lederen af det store humane frem- 

 skridtsarbeide og overalt mødte anerkjendelse og offervillighed, var hans 

 syn for vanskelighederne ikke klart. Men han oplevede at se, hvorledes 

 disse taarnede sig op, og snart erfarede han, at loven, hans livsværk, be- 

 gyndte at svigte. Han tabte modet, og 40 aar gammel blev han indjientet 

 af sin tragiske skjæbne. 



\'ed Majors fratræden var der ingen, som kunde fortsætte hans værk, 

 og da der heller ikke forelaa nogen videnskabelig fremstilling af den nor- 

 ske administrative sindssygeret, savnede regjeringen en høist fornøden ret- 

 ledning. 



De her omtalte forhold kan vel undskylde administrationens holdning; 

 men de kan ikke forsvare den som loyal og rigtig. 



Den administrative behandling af de sindssyge er ikke udelukkende 

 en medicinsk sag — var den det, havde vi ikke brug for nogen sinds- 

 sygelov, men behøvede kun psykiatrisk uddannede læger samt de fornødne 

 sindss3'geasyler og andre psykiatriske instituter. 



Men da de sindssyge paa grund af sin sygdom baade for sin egen 

 og samfundets skyld maa indtage en egen retsstilling, maa denne fæstnes 

 og beskyttes ved lovregler og administrative forføininger af juridisk 

 natur. At nedbryde de garantier, som vor sindssygelovgivning har fore- 

 skrevet til den sindssyges og samfundets gjensidige beskyttelse, er ikke 

 forsvarligt, og det saa meget mindre, naar man uden tvingende grund gaar 

 saa langt, som man gjorde, overfor loven af 17de August 1848. 



Det var rimeligt, at det vilde tage nogen tid at afvikle fattigvæsenets 

 og sindssygevæsenets fællesbo; men i løbet af nogle aar havde man kun- 

 net løse denne opgave — hvis man havde villet. Havde man fundet at 

 maatte bevare noget af den gamle forbindelse, havde det været ærligere 

 ved lovforandring at ordne denne sag. Ved de gjentagne revisioner 

 af fattiglovene havde der været god leilighed til at drøfte spørgsmaa- 

 let og til i tilfælde at foretage en forandring i sindssygeloven ; men intet 

 saadant blev gjort. 



